OM FÖRÄNDRINGAR I FÅGELLIFVET PÅ NORRA ÖLAND 
J 7 
af att en del skalbaggar starkt föröka sig i de fallna träden. 
Det ståtliga hafsörnparet häckar fortfarande på kronoparken 
och skyddas af dess jägmästare, honom till heder och trakten 
till en prydnad utan like. 
I Grankullaviken är sig fågellifvet temligen likt. Dock fin¬ 
nas några förändringar att omtala. Den stora hussvalekoloni, 
som förr häckade kring altanen på noira fyren, har så godt 
som försvunnit och fisktärnkolonien på den yttre holmen har 
betydligt minskats. Äfven vadarna hafva aftagit. Strandska¬ 
tan, som 1890 var mycket allmän, såg jag 1919 icke i viken 
under häckningstiden och bärganden var likaledes försvunnen. 
Däremot hafva några nya arter tillkommit. Skrattmåsen 
var ganska allmän. Om den häckat här kan jag ej med sä¬ 
kerhet säga, men vid mitt första besök den 2 juli flögo här 
åtskilliga par med sina nyss flygfärdiga ungar. Två par röd- 
näbbade tärnor häckade på en liten gräsbeväxt holme utanför 
»Röda stenen», och tre par dvärgtärnor på en kalk- och sand¬ 
strand nordväst om Näbben. Åtskilliga gånger under somma¬ 
ren såg jag dvärgmåsar i viken. Som jag antar att jag ofta 
såg samma exemplar, uppskattar jag antalet till åtta, det 
största antal jag såg på en gång. Tabellen III utvisar skill¬ 
naden mellan de båda åren. 
Hvarpå kan nu denna minskning af fåglar bero? 
Hvad småfåglarna beträffar har jag förgäfves sökt ett sä¬ 
kert svar på denna fråga. Roffåglarna äro icke allmännare 
nu än förr, kattor ströfva icke mycket omkring i dessa glest 
bebyggda trakter och hermelinen är sällsynt på norra Öland. 
Jag erinrar mig, att jag en gång funnit en huggorm som var 
sysselsatt med att i ett hökfärgad-sångarebo äta dess ungar. 
Huggormen är dock icke vanlig här och för öfrigt vore väl 
den förklaringen något sökt. 
Det är ju möjligt, att hökfärgade sångaren och fältpiplärkan 
tillhöra de arter, som så att säga äro bestämda att försvinna. 
2— 20J7 . Fauna o. Flora 1919. Haft. 1. 
