68 
FAUNA OCH FLORA 
isynnerhet mot spetsen något långhåriga svansen svartspräck- 
lig. Denna ökenråtta är liksom de flesta andra ökengnagare 
gräfvare, men är halft dagdjur, så att man kan få se den sitta 
utanför sina hålor. En engelsk samlare meddelar, att dessa 
råttor i sina hålor frambringa ett underligt ljud, ungefär som 
om man hörde på långt afstånd en häst galoppera på en hård 
väg, men han kunde ej fundera ut, huru de åstadkommo detta 
ljud. 
På sätt och vis än mera typiska för steppen och tillpas¬ 
sade för lifvet där äro springråttorna Alactaga . De ha näm¬ 
ligen bakbenen mycket starkt förlängda, så att de hoppa blott 
med dem. Den långa svansen, som är försedd med en hår¬ 
tofs i spetsen, utgör därvid balansorgan. De tre mellersta 
mellanfotsbenen, som äro mest förlängda, äro sammanvuxna 
med hvarandra till ett stycke som i fåglarnes tars. Det är 
också blott dessa tre tår, som stödja på marken, ty den första 
och femte tån nå ej ned. Den art, som Professor Andersson 
insamlat i 4 exemplar, är A. mongolica Radde. Den är grå¬ 
gul, något spräcklig med svart på öfversidan och hvit undertill. 
Svansen är lädergul, och den långa svanstofsen är först hvit, 
hvarpå följer ett svart midtparti och så åter en hvit spets. 
Dimensionerna af en vuxen hane af denna art äro: kroppslängd 
12,5 cm., svanslängd 20 cm., bakfotslängd 7,5 cm. från hälen till 
midttåns klospets, men från hälen till en af sidotårnas klospets 
blott 4,4 cm. Det är ett yngre ex. af denna art, som bilden 
visar efter en fotografi meddelad af Professor Andersson. 
Springråttorna föra ett nattligt lefnadssätt och äro svåra 
att fånga. De röra sig med stor snabbhet och gömma sig i 
sina gräfda gångar, som kunna ha en längd af ända till 10 m. 
De äro alltså goda gräfvare, och förmågan att undanskaffa den 
med klorna lösrifna jorden höjes af en hårfrans på handens 
utsida. Gräfningsförmågan kommer dem också väl tillpass, 
då de skola skaffa sig föda, ty de älska framförallt de på step¬ 
pen växande lökarne. 
En helt annan typ af steppgnagare möter oss i de små 
dvärghamstrarne, af hvilka Professor Andersson lyckats få 
