NÅGRA ANTECKNINGAR FRÅN EN RESA I DANMARK 
85 
för sitt forna strandfågellif så bekanta halfön Tipperne som 
mål. Innan vi nådde det stora öppna vattnet, hade vi en smal 
kanal att passera, hvars vänstra sida omedelbart sköljde grön¬ 
skande ängar och fält, där spridda vippar här och där spat- 
serade. Den högra däremot utgjordes af långsträckta sand- 
reflar, på hvilka strandskator, rödbenor, måsar och tärnor 
höllo till. I luften öfver oss svärmade tärnor, mest St. hirundo 
men äfven St. macrura samt en och annan St. minuta, hvilka 
sistnämnda ilade lågt utefter vattenytan och esomoftast stört- 
döko invid de grunda stränderna. De voro särdeles prydliga 
dessa små täcka företeelser i sin rena vackra sommardräkt 
med sin hvita panna skarpt markerad mot den svarta hufvan 
och sin askblå mantel. Af måsarne voro Hafstrutar L. mari - 
nus de talrikaste, och stod på ett grund en tlock af dem, där 
man kunde urskilja trenne olika årsdräkter, men äfven några 
Gråtrutar (L. argentatus), Silltrutar (L. fuscus) och Fiskmåsar 
(L. canus) bidrogo att gifva taflan omväxling. Ute på sjön 
var det ganska fågeltomt, där endast en och annan småskrake 
syntes flyga förbi, men när vi nalkades Tipperne blef det mera 
lifligt. Ut från det flacka gröna landet svärmade mot oss skratt¬ 
måsar, tärnor, bland hvilka flera St. cantiaca , samt några röd¬ 
benor, hvilka alla på hvar sitt olika sätt uttryckte sitt miss¬ 
hag med vårt besök. Då hördes bland det välkända larmet 
ett mildare mera melodiöst ljud, som genast satte uppmärksam¬ 
heten på helspänn. »Plytt, Plytt, Plytt, Plytt» ljöd det allt star¬ 
kare, och nu kommo framflygande och blandade sig bland de 
öfriga skrikhalsarna 4 sirliga hvita fåglar af en strandskatas 
storlek men smärtare, så hänförande sköna, att jag blef stående 
stum af häpnad tackande i mitt andaktsfulla sinne försynen 
i första hand, som låtit mig upplefva denna minnesrika stund, 
och sedan min älskvärde värd, genom hvars stora välvilja ett 
af mina mest åtrådda önskemål blifvit en verklighet: att i na¬ 
turen få se och beundra den utan gensägelse skönaste af 
norra Europas vadare, skärfläckan eller, som danskarna kalla 
den, »klydren». Som änglar sväfvade de i sin hvita skönhet 
under den blå himlen, och ej mindre sköna voro de, då de 
