Något om vadarefåglars bon. 
Af 
Kjell Kolthoff. 
Wk å några undantag när bygga våra vadare icke 
egentliga bon. De gräfva i allmänhet blott 
en skålformig grop i marken. Denna gifva 
de form och jämnhet genom att, nedkrupna i 
densamma, pressa sidorna med bröst och 
;.§j vingar samt med trampningar i bottnen. Några 
grässtrån, litet mossa eller några torra löf få sedan hos vissa 
arter tjänstgöra som ett torftigt underlägg för äggen. 
De regelbundet bobyggande vadarna äro lätt räknade. De 
äro hägern, storkarna, vattenrallen, sumphönsen och sothönan. 
Om tranan kan man knappast säga, att hon regelbundet byg¬ 
ger bo. I allmänhet utgöres detta blott af en obetydlig krans, 
som hoprafsas kring äggen eller rättare kring den rufvande 
fågeln, och äggen ligga ofta på bara marken. Ett af de tran- 
bon, jag sett, var dock en konstrikare byggnad. Det var be¬ 
läget i ett isoleradt videsnår, som dolde det från alla håll, 
men som var så lågt, att den rufvande, vaksamma tranan, då 
hon sträckte halsen, kunde få en öfverblick af omgifningen. 
Boet, som låg på mycket sank mark, var tämligen högt och 
bestod af ett underlägg af grästufvor. Rundt omkring hade 
tranorna byggt en låg mur af videkvistar, ljung, skvattram 
och ofvanpå allt detta gammal torr och halfrutten potatisblast. 
