142 
SMÄRRE MEDDELANDEN 
af knipor. Detta visar huru tacksamt det är att utöfva lite omsorg, 
och vård till fågellifvets främjande, och särskildt gäller detta om 
dem, som bo i hål och därför ha ondt om häckplatser. Isynnerhet 
förr var det vanligt att sätta upp holkar i Norrland för knipor och 
i östra skärgården för storskrake. Visserligen skedde detta med 
biafsikt att skatta äggen, men om en förståndig hushållning bedrefs,. 
och tillräckligt många ägg lämnades, befordrades i alla fall fåglarnas 
fortplantning. Det vore mycket önskvärdt, om man i större ut¬ 
sträckning och utan tanke på äggning satte upp holkar för dylika 
fåglar på lämpliga ställen till förkofran af den nu ganska nedsatta 
stammen. 
Dalripa i Upland. 
En dalripa sköts förliden höst i sept. i närheten af Vällnora 
i nordöstra Upland af skogvaktaren Ekström. 
Några smärre biologiska iakttagelser under exkursioner 
våren 1920. 
Hvar och en, som haft tillfälle att aktgifva på olika djurformers 
uppträdande under olika omständigheter har sannolikt märkt, att 
somliga synas ha bättre förmåga att finna sig till rätta än andra. 
En rödhake, som under flyttningen kanske under dimma eller mörker 
kommit vilse och måst slå ner på ett kalt skär, har knapt fått fast 
mark under fotterna och skakat sin fjäderskrud till rätta efter den 
långa flykten, förr än han genast är färdig att i skrefvor och 
skrymslen söka efter något ätbart. Andra fåglar åter synas under 
liknande förhållanden alldeles bortkomna. De sitta blott stilla med 
uppburrade fjädrar och synas ha förlorat all företagsamhet. 
Under denna vår har jag haft tillfälle att iakttaga tvenne fåglar, 
som i så ovanlig grad företedde vakenhet och företagsamhet, att 
det måhända förtjänar upptecknas. Den ena af dessa var en större 
hackspett, som någon af de första dagarne af april flugit vilse 
och kommit lill Källskären utanför Bråvikens mynning. Det skär, 
där han slagit till, bär blott tre små björkar förutom ett busksnår, 
men är föröfrigt alldeles kalt liksom alla andra små'skär i omgif- 
ningen, och det är öfver en svensk mil till närmaste skogbärande 
land. På detta skär var ju ej mycket tillfälle att följa en hack¬ 
spetts normala näringsvanor och öfver den stora hafsvidden vågade 
han sig ej (enligt hvad jag sedan erfor af vaktaren, stannade han 
mer än en vecka). Emellertid var han ej rådlös. Han högg upp 
och ref lös stycken af mosstäcket på bergen, så att det såg ut som 
om en hel flock höns varit där och krafsat. Att denna verksamhet 
ledde till gynsamt resultat är jag öfvertygad om, ty då för kontroll¬ 
undersökning bitar af mosstäcket upplyftes fanns därunder en ganska 
riklig fauna af landgråsuggor, myriapoder och insekter. 
Den 12 april på eftermiddagen sutto Intendenten B. och under¬ 
tecknad med alvettar på ett litet alldeles kalt, ej ens lafklädt skär 
vid Bullerö. Då uppenbarade sig plötsligen en på flyttning stadd 
