DJUREN I FOLKTRON 
183 
hvarmed kon leddes, i annat fall kom hon icke att trifvas på 
sin nya plats. — Skrek kon, då hon var på ägorna, om man 
ledde henne till försäljning å en marknad, var detta liktydigt 
med, att hon skulle komma tillbaka osåld. — Ifall hon icke 
kunde idissla, var det vanligt, att man tog en nyckel. Genom 
denna stack man sedan gräs, som man bet af med sina egna 
tänder. Detta gaf man sedan kon in och ansåg man sedan, 
att hon åter skulle kunna idissla. 
Den som köpt en ko på marknad eller annorledes hade 
att röka henne ordentligt, innan hon fördes in i ladugården. 
Detta skulle bidraga till att, om hon af säljaren på ett eller 
annat sätt blifvit »förgjord», detta skulle gå bort, och kon 
komma att trivas. Man höll vanligtvis en skoffa, å hvilken 
glödande kol blifvit lagda, under djurets näsa. Den rök, som 
hon nu fick emottaga, verkade helande och befriande i angifna 
hänseende. 
Då man ledde en ko från tjur, där hon varit till betäck¬ 
ning, fick man akta sig för att vidröra hennes länd. Ty där¬ 
igenom skulle allt blifvit utan resultat. Vidare skulle man vira 
repet om hornen på henne, hvilket skulle medföra lycka. Skedde 
betäckningen i ny, blef det en kvigkalf, men om den skedde i 
nedan en tjur. 
Då kon kalfvat hade man genast att föra den nyfödda 
kalfven henne så nära, att hon kunde slicka den torr. Detta 
komme att påskynda efterbörden, så att hon blefve fortare 
»lätt». Man fick noga akta sig för att röra vid kalfven med 
blotta händerna, utan alltid ha rikligt med halm till reds. Där¬ 
igenom skulle han bli frisk och stark. 
Ofvanpå kalfningen skulle kon alltid ha varmt vatten att 
dricka, men fick man icke försumma att lägga stål på bottnen 
af spannen. Ej heller fick denna försummelse ske med mjölk- 
byttan, då kon efter kalfningen första gången mjölkades. Detta 
skulle skydda för trolldom. Det var äfvenledes vanligt, då 
silningen skedde genom en särskildt för ändamålet påsatt ren 
linneduk, att husmodern lade sin vigselring på denna och se¬ 
dan slog mjölken därigenom. Denna sed ansågs vara särdeles 
