188 
FAUNA OCH FLORA 
barade sig i bygden, brukade man hänga upp denna på vat¬ 
tenstången vid brunnen, hvarefter de närvarande jägarna bjödo 
på skinnet. — När man mötte en varg, skulle man akta sig 
för att nämna honom vid detta namn, utan i stället säga grå¬ 
ben, då man fick gå i fred för hans närgångenhet. 
Ekorren betraktades, märkvärdigt nog, rentaf som ett olycks- 
djur. Om en sådan sprang tvärs öfver vägen, då man skulle 
fara bort, var det liktydigt med otur. I så fall var han lika 
olycksbringande som katten. Var han närgången i så måtto 
att han närmade sig husen eller med förkärlek uppehöll sig 
vid dessa, sades han »säga ut folk», eller med andra ord, före¬ 
spå dödsfall i huset. I all synnerhet var detta förhållandet, 
om han sprang på taket eller tittade genom fönstren. 
Hönan ansågs som ett af de dummaste, men på samma 
gång envisaste af alla husdjur. Man brukade därför också 
ett ordstäf: »dum som en höna». Att mota bort en höna från 
ett trädgårdsland, där hon var i färd med att göra skada, an¬ 
sågs vara alldeles lönlöst. — Sprang hon upp i en vagn, då 
man ämnade sig bort, var det liktydigt med otur, och man 
kunde lika gärna stanna hemma. — Om man vid eldsvåda 
gick tre gånger afvigt rundt den gård, i hvilken det brann och 
sedan kastade en hvit tupp lefvande i elden, skulle denna af- 
stanna. 
(Forts.) 
