EN HVIT NOSHÖRNING FRÅN 1845 UPPSTÄLLD I RIKSMUSEET 19 Q 
riktigare från nordost. Vid tiden för deras invandring voro 
Afrikas östra delar utsatta för en stark nederbördsminskning 
och uttorkning, som åstadkom, att skogarna öfver vida sträc¬ 
kor dogo ut och stäpper uppstodo, som lämnade de i fråga- 
varande djuren bete och lämpliga lefnadsvillkor i öfrigt, så 
att de kunde taga det nya landet i besittning och ökas till 
otaliga skaror. Slutligen utsträcktes dessa stäppbildningar 
ända ned mot kontinentens sydspets och utgjorde en bred 
allfarväg för invasionen. På denna framträngde ditned alltså 
äfven den hvita noshörningen, som tillhör en djurstam, hvars 
förfäder en gång lefde på norra halfklotet äfven i Europa. 
Sedan emellertid stäppfaunan väl hunnit ända ned till Syd¬ 
afrika, inträdde en förändring i klimatet. Nederbörden ökades 
åter, på vissa sträckor isynnerhet, så att skog kunde åter 
växa upp. Stäppområdet sprängdes sönder, och de typiska 
stäppdjuren fingo sitt område minskadt och deladt. 
Den hvita noshörningen hör i viss mån till de för lif på 
en stäpp mest specialiserade, ty han lefver alldeles uteslutande 
af gräs. Hans munbildning är tillpassad härtill. Den är bred 
och tvär, och underläppen har längs sin framkant liksom en 
hornartad egg, mot hvilken öfverläppen pressar gräset, då dju¬ 
ret betar. Sedan tuggan kommit in i munnen, söndermales 
den mellan de stora och massiva kindtändernas skarpa och 
höga emaljåsar. Det behöves också goda verktyg för sönder¬ 
malandet af det långa tider af året hårda och grofva stäpp¬ 
gräset. Den andra eller vanliga afrikanska noshörningen lefver 
däremot till stor del af kvistar af buskar o. s. v., och hans 
öfverläpp är därför ej tvär, utan utdragen i en spets, med 
hvars tillhjälp han griper födan. Man kan alltsa genast på 
munbildningen afläsa en viss olikhet i de båda arternas lef- 
nadssätt. Den hvita noshörningen har ett mycket stort huvud, 
i synnerhet är partiet framför ögonen långt. När han betar 
och äfven när han går långsamt, håller han hufvudet så lågt, 
att det främre hornets undersida släpar mot gräs o. s. v., så 
att det får en afnött flat främre yta, hvarpå det lätt kan igen¬ 
kännas. 
