EN HVIT NOSHÖRNING FRÄN 1845 UPPSTÄLLD I RIKSMUSEET 
20 r 
detsamma skulle också gälla i månsken. Den nyss citerade 
förf. säger liksom alla, som skrifvit om den hvita noshörnin¬ 
gens lif i Sydafrika, att han är trög och flegmatisk och i all¬ 
mänhet alldeles fredlig. En stor del af dagen sofver han eller 
slöar åtminstone. Fram på eftermiddagen börjar han beta och 
vandrar då helst mot vinden. Strax före solnedgången plägar 
han dricka och äter sedan igen. På morgnarne slutar han 
vanligen beta omkring 9, då siestan tager sin början. Då kan 
han stå orörlig någon timme, blott viftande med öronen. Slut¬ 
ligen lägger han sig, ibland under ett träd eller vid en buske, 
men stundom midt i solskenet. Han hvilar vanligen med no¬ 
sen mot vinden, men när flera äro i sällskap ligga de strål- 
formigt med hufvudena utåt. Synen är ytterst svag. På 
100 meters håll kan han ej se något tydligt och på halfva det 
afståndet knappt annat än rörliga föremål, under det att ett 
orörligt föremål kan undgå hans iakttagelse på 25—30 m. 
En jägare kan alltså från läsidan lätt nog närma sig honom. 
Luktsinnet är däremot skarpt. Enligt Vaughan Kirby kan han 
känna lukten af en människa på en half engelsk mil. Hörseln 
är äfven god, så att en kameraknäpp oroar honom på 25 m. 
afstånd. Liksom elefanten reagerar han synnerligen skarpt 
mot ett ljud, som härrör från något metalliskt föremål, t. ex. 
om något slår emot bösspipan. Dessa iakttagelser äro nyligen 
gjorda i Zululandet sedan den hvita noshörningen lärt sig 
frukta människan. Fordom var han nog ej så lättskrämd. 
Blir han rädd, sätter han svansen i vädret och börjar med en 
galopp, som dock efter något hundratal meter bytes i traf. 
Den nordliga hvita noshörningens lefnadssätt har nyligen stu¬ 
derats af den stora expeditionen från American Museum, New 
York, som under flera år arbetat med zoologisk forskning inom 
vissa delar af belgiska Kongo och äfven i Uele-distriktet. Dess 
ledare Mr. Herbert Lang har lämnat intressanta meddelanden 
härom . De hvita noshörningarne synas vara ännu mera skygga 
där. Det hände dock stundom, att de gingo till anfall särskildt 
om de voro sårade, men ej ens då alltid. Lang omtalar ett 
tillfälle, då en såråd och skrämd noshörningshane rusade fram 
