FAUNA OCH FLORA 
2 14 
och den skulle de valla hvar sin dag. Men göken var dålig 
härtill. Han ägnade sig för mycket åt sång, och oxen tappa¬ 
des bort. Därför skriker dufvan: »Skut ut, skut ut! Min stut, 
min stut!» 
Kråkan är i likhet med skatan ganska svår att skjuta, 
emedan hon lätt observerar en jägare. Man påstår att såväl 
hon som skatan vädrar krut. Då hon flyger, ropar hon mot de 
öfriga: »Per Erik! Per Erik! Per Erik!» Dessa svara: »Kom¬ 
mer han! Kommer han!» tills någon i hopen ropar: »A sjut¬ 
ton, a sjutton». Och så flyga de vidare. Enligt en annan 
version ropa de: »Kvarn, kvarn, kvarn! Vill du till kvarn? 
Till kvarn, till kvarn!» 
Orren. När orren spelar, brukar han säga: »Käre bröder 
skiften kon, som rätt är! Käre bröder skiften kon, som rätt 
är!» Därmed syftar man på en gammal folksaga, enligt hvil- 
ken orren, göken och hanen en gång i tiden voro bröder. 
Därvid ärfde de tillsammans en hvit ko. Den som vaknade 
först skulle ha kon. Det blef hanen, och han ropade: »Tackad 
vare Gud; Den hvita kon vannt jag». Så kom göken och ro¬ 
pade: »Ko, ko, fick du». Orren kom sist och skrek därför på 
först angifna sätt. 
Nötskrikan ansågs i olikhet med den vanliga skatan vara 
ett fromt och beskedligt djur. Man ansåg, att denna kunde 
härma alla andra kreatur med undantag af oxen. Detta re¬ 
tade henne så, att hon brukade tre gånger om dagen med 
näbben hugga fast i en gren och sedan hänga i denna med 
utsträckta vingar. — I Göinge kallades hon allmänt »skogs- 
skatan», och ansåg man, att hon skämdes för att vara i släkt 
med de vanliga skatorna. 
Ugglan . Nalkades denna husen med sitt hemska läte, var 
detta ett säkert tecken till, att någon skulle »ropas ut», så att 
denne antingen afled eller måste flytta. Kom hon in i ladu¬ 
gården, blef det otur med kreaturen. Hon var alltså icke vi¬ 
dare älskad, men det oaktadt var det helt få, som vågade 
skjuta henne. Man ansåg nämligen, att den som sköt en uggla 
icke allenast bringades i olycka, utan den bössa, med hvilken 
