DJUREN I FOLKTRON 
21 5 
detta skedde, blef för alla tider sådan, att hon förlorade' sin 
träffsäkerhet. 
Hon ansågs kunna medföra underrättelser om både lif 
och död. Om hon exempelvis hördes i närheten af en gård 
och därvid lät höra ett läte, som liknade ett spädt barns, 
kunde man vara öfvertygad om, att ett sådant inom kort skulle 
födas i gården, men om hon däremot skrek det vanliga lätet, 
som ugglor bruka att frambringa, och hon därvid med förkär¬ 
lek uppehöll sig vid gården, kunde man vara förvissad om, 
att dödsfall inom kort där skulle inträffa. 
Talltrasten brukar sjunga ute i skogen: »Trued, Trued, 
hvad gör Berta? Hon spinner, hvad spinner hon? Skötte- 
fall, sköttefall! Hur dant blir det? Stort och bent, stort och 
bent (groft), smått och fint, smått och fint, smått och fint». — 
Man skulle akta sig för att störa denne i hans sång, ty då fick 
man otur. En del trodde också att, om så skedde, blef man för¬ 
villad ute i skogen och kunde icke råka hem. 
Sparfven. När sparfvarna voro mer än vanligt näsvisa 
vid gårdarne, väntade de en stark vinter. — Trängde de sig 
in på fönstren och hackade på rutorna, blef det lik i huset 
och detta inom kort. 
Talgoxen brukade äfvenledes med förkärlek hålla sig intill 
husen. Denne hade emellertid icke detta sorgliga förebud som 
sparfven, ifall han fick för sig att picka på fönsterrutan. Han 
ropade då till flickorna: »Flicka lilla, titt ut, titt ut!» 
Korpen ansågs af de gamle som den ondes budbärare. 
Han var svart icke allenast till sitt yttre, utan in igenom. Dä 
man hörde dessa fåglar skrika utanför ens hus, betydde det 
olycka. Man berättar om en präst, som var så helig och så 
klok, att han vid jordfästningen af ett lik kunde se hvar själen 
hamnat. Hade den kommit till det goda, flög merendels en 
dufva mot himlen, men om den gått åt motsatt håll en svart 
korp. Råkade någon af deltagarne i begrafningen komma 
prästen så nära, att man kunde vidröra hans kappa, kunde 
äfvenledes denne få se detta. 
I ett hus, där en person bodde, som stått i förbund med 
