230 
FAUNA OCH FLORA 
ekpollengränsen i de sydsvenska torfmossarne till »tiden kort 
efter Ancylusmaximet». 
Härigenom är en relativ tidsbestämning vunnen. Frågan 
är då om man genom användandet af den ofvan framställda 
kalkylen öfver ekens spridning genom nötskrikan kan komma 
till något slags, om också blott approximativt taget absolut 
tidsberäkning. Geologerna vilja dock i allmänhet ej medgifva, 
att så lång tid förflutit sedan Ancylusmaximum och ekens in¬ 
vandring, utan vilja förlägga den till blott 5—6,000 år före 
vår tidräkning mot här fordrade 7—10,000. Hvem som 
har rätt torde ännu ej kunna afgöras. Men så mycket torde 
kunna påstås, att därest ekens vandring till dess nordgräns i 
vårt land ägt rum på så kort tid som geologerna hålla före, 
då måste den haft någon annan hjälp för sin spridning än 
den vanliga och naturliga. Denna hjälp skulle då möjligen 
kunna tänkas ha lämnats af stenåldersmänniskorna. Det sy¬ 
nes sannolikt, att de haft nytta af ekens ollon. Möjligen ha 
de kunnat rosta och äta dem själfva, men när de skaffade sig 
husdjur, t. ex. svin, insågo de utan tvifvel ollonens betydelse 
som foder åt dessa. Det är då också möjligt, att de under 
sina vandringar medtogo ollon och planterade dessa och på 
detta sätt påskyndade ekens spridning mot norr. 
