25 6 
FAUNA OCH FLORA 
Gm. Den upptages ej af Hartert bland de palearktiska fåg- 
larne, men har dock af La Touche uppgifvits t. o. m. från 
prov. Chihli. Exemplaret i denna samling är från Kiangsu. 
Färgrikedomen hos denna fågel leder tanken på tropikerna. 
Den är lavendelblå på ryggen, gående i klar azur på vingar 
och stjärt, hvars pennor ha breda hvita spetsar. Hufvudet och 
halsen ned öfver kräfvan äro svarta, men på hjässan och nac¬ 
ken ha fjädrarne långa blåhvita spetsar, som bilda en hufva. 
Undersidan är ljusgrå med blå ton, näbb och fötter korallröda. 
Af de två stararter, som tillhöra samlingen, är den ena 
Spodiopsar cineraceus Tem , en gråbrun fågel med svart, del¬ 
vis hvitbrokigt hufvud, palearktisk, den andra däremot, en 
mainastare, Acridotheres cristatellus L. är orientalisk. Den 
upptages ej af Hartert, ehuru den synes förekomma lite hvar- 
städes i de nämnda provinserna. Det är en nästan svart få¬ 
gel med en halft framåtriktad tofs vid den gula näbbens bas. 
Dessa mainastarar äro särdeles värderade i Kina såsom bur¬ 
fåglar, emedan de äro ovanligt intelligenta och lätt lära sig att 
»tala». Den stenknäck, som finnes i Kina, skall vara en ble¬ 
kare ras än vår och identisk med den japanska Coccothranstes 
c. japonicus T.S. Detta är dock föga märkbart på de föreliggande 
exemplaren. En annan stenknäck med svart hufvud och gul 
näbb Eophona melcinura har delvis så små mått både på vinge 
och näbb, att den kanske bör räknas till den nordliga rasen 
migratoria och, som namnet angifver, vara flyttfågel, om verkli¬ 
gen denna skiljaktighet kan upprätthållas. Denna art lär också 
vara en omtyckt burfågel på grund af sin vackra sång. 
De enda finkfåglar i föreliggande samling, som äro allde¬ 
les likaäfven här hos oss, äro bergfinken, Fringilla montifringilla 
L. och videsparfven, Emberiza rustica, som insamlats både i 
Chihli och Kiangsu under flyttningen. Flyttfågel från Sibirien 
är också en annan sparf Emberiza elegans Tem., som verkligen 
kan förtjäna namnet med sin gula strupe och svarta kräfva 
skilda av ett hvitt band. Däremot företer den brunhufvade 
ängssparfven så små vingmått, 11 mm., att den måste hänfö¬ 
ras till den ostliga rasen, E. cioides castaneiceps Moore, och 
