FAUNA OCH FLORA 
I O 
mätta spårlängder, växelns art m. m. väl öfverensstämmer 
med uppgifterna hos Hemberg (»Jaktbara däggdjurs gångarter 
och spår», Sthlm 1897), torde ett misstag vara uteslutet. Vin¬ 
tern 1919 — 1920 sågos dock ej spår, hvarför djuren antagligen 
dragit till annan jaktmark. Hermelinen är särskildt vid Örebro- 
fjärden mycket vanlig i vassen. Särskildt om vintern röjes hans 
talrikhet genom mängden av spår. I bladvassens tätaste par¬ 
tier, där ansenliga mängder af löst packad snö ofta hopas, 
bildas gångar och gallerier, där han vid varje fara finner otill¬ 
gängliga smyghål. 
I den egentliga Årimdo-zow^w är bladvassen allenarådande, 
tillfälligtvis, vid någon glänta blänker Ranunculas lingiia med 
sina skinande gula blommor eller Nasturtium armoracia^s 
snövita, täta blomställningar. Utanför bladvassen vidtager i 
allmänhet ett bredt band af gul och hvit näckros, som utåt be¬ 
gränsas af säfdungar (Scirpiis laciistris). Näckrosgördeln af- 
brytes här och hvar af cirkelrunda Potamogeton natans- eller 
Polygonam amphibium-yiov. Till samma gördel hör äfven 
Butonius umbellatus, Sparganium ramosum och Ålisma plan¬ 
tago, hvilka flerstädes, såsom utanför Lillåmynningens delta- 
artade bildningar, hvar för sig uppträda i yppiga bestånd. 
Nämnda växter äro, därigenom att de relativt sent erbjuda 
skydd såsom häckningsplatser af underordnad betydelse för 
sjöfåglarna, men blifva senare, när ungarna behöfva täta göm¬ 
slen och deras frön till näring af desto större vikt. Ibland 
anträffas här bland Sparganium försenade sothönsbon. 
Nedan följa några af Rosenberg författade specialbeskrif- 
ningar öfver de märkligare vassfåglarna. Utförligare behand¬ 
lade äro bruna kärrhöken, vattenrallen, och rördrommen, då 
de förut i många afseenden, torde kunna anses mindre in¬ 
gående kända med hänsyn till sitt uppträdande i vårt land. 
Bruna kärrhöken (Circus seruginosus Lin.J. 
Bruna kärrhöken är i Örebrotrakten ännu rätt allmän och 
häckar flerstädes Sitt stamtillhåll har arten i Kvismaren, där 
