FAUNA OCH FLORA 
I 2 
Honorna äro mer konstant färgade. Hufvudets färg väx¬ 
lar mellan gulhvitt och brungult. För flera år sedan såg jag 
vid Örebro en hona med halfva vingarna hvita. Vingbredden 
hos en hona var 143 cm. 
De unga hannarna skiljas från honorna förutom på den 
mindre storleken, därpå, att de ha bruna fläckar i pannan. 
En och annan ungfågel har framträdande brungula fjädrar midt 
i bröstet, men hos de flesta täckas dessa af de mörka. 
Med någon vana skiljer man lätt hannen från honan utan 
att behöfva aktgifva på färgerna: hannen har lättare flykt, slår 
med tätare vingslag och håller vingarna mer böjda. Äfven 
förefaller det, som han hade proportionsvis längre vingar och 
stjärt. 
Den bruna kärrhöken anländer om våren i början af april, 
stundom ännu tidigare. Hannarna komma ofta som bekant 
någon vecka tidigare än honorna. Ibland är dock lörhållandet 
omvändt såsom vid Örebrofjärden i år (1920), då honan kom 
11 april, men hannen först den 17:de. Det var dock ej han¬ 
nen af år 1919, som troligen omkommit. 
Då honan kommit på våren, brukar hon ofta följas af två 
tre hannar. Ibland stiga hannarna högt upp i luften och stå 
där nästan orörliga mot vinden. Då och^ då slå de några 
elastiska, hoppande vingslag, och samtidigt hör man deras 
läte »wäi». Upptäcker en hanne honan nere i vassen, drar 
han till hälften in vingarna och susar ned med än den ena 
än den andra vingspetsen före. Då han kommit ned, faller 
han i upprepade bågar öfver honan, som för hvarje sväng 
hukar sig ned, höjer vingarna i försvarsställning och skriker 
ett entonigt utdraget »pii-iih». 
I slutet af april börjar bosättningen, och då ser man ofta 
kärrhökarna komma flygande med rörstrån dinglande i klorna. 
Boet lägges alltid bland den tätaste vassen och vilar aldrig 
på själfva botten, utan vanligen en meter öfver marken eller 
vattenytan. Vid Örebrofjärden, där vattenståndet växlar myc¬ 
ket vid västliga och ostliga vindar, plägar boet befinna sig 
ännu högre; år 1919 låg ett bo två meter upp i vassen (bild 3). 
