28 
FAUNA OCH FLORA 
De mera typiska markattorna af »Melanocebus'»-stnt\\ 
bilda, hvad PococK kallar leiicampyx-gvup^tn. En del af dessa 
ha dock också m. 1. m. hvitt hår på läppar och näsa, ehuru 
ej så skarpt begränsadt som hos föregående, och skillnaden 
är därför ej så djupgående. I den stora Ituri-urskogen norr 
om Kongofloden förekommer talrikt C leucampyx carriithersi 
PococK, en ganska stor markatta (kropp 60 cm., svans 90 
cm.), som först upptäcktes på Ruwenzori, men äfven finnes 
i skogar vid Rutshuru. Den är svart på hufvud och nacke, 
men har ett gråhvitspräckligt pannband. Kroppen är fin- 
spräcklig genom talrika gråhvita till gulhvita ringar på håren 
Armar, händer och fötter äro svarta, men benen något spräck¬ 
liga. Undersidan sotgrå med ett svart band mellan armarna 
och svansen, spräcklig vid basen, utåt svart. Exemplar, där 
det svarta från nacken räcker ned på ryggen mellan skuld¬ 
rorna, ha av Elliot gjorts till en särskild art med namnet 
princeps, men det är blott en individuell variation hos de 
bäst utvecklade hanarne. Längre söderut på västsidan af 
Tanganyika finnes däremot en närsläktad markatta, som har 
^/3 af svansen spräcklig, baksidan af låren spräckliga med 
brunrödt och rätt mycket hvitt på öfverläppen. Denna har 
fått namnet C. /. sibatoi Lorenz. I trakten kring Leopold II:s 
sjö finnes en något mindre och mera kortsvansad ras C 1. 
maesi Lönnb. med än mera hvitt på öfverläpp och näsa; det 
spräckliga pannbandet är smalt, bakben och länd svarta, men 
svansens midtparti ljust och spräckligt. Svansroten undertill 
och angränsande partier rödbruna. Leacampyx-gxw^^^^^w har 
sålunda också i urskogen söder om Kongofloden utbildat en 
särsild ras.^ 
I Katangaprovinsen och trakten kring Mwerusjön möta vi 
en mera afvikande art C. opisthostictus Sclater, som är 
spräcklig öfver hela hufvudet, ehuru mindre tätt där, i nacken 
och på framryggen än på den öfriga kroppen, så att följakt- 
^ Likaså finnes en dylik så långt österut som på berget Elgon. Denna 
C. 1 . elgoiiis Lönnb., som till följd af sin vistelseort blifvit ganska tätullig, är ett 
godt bevis för, att de afrikanska skogarna förr varit mera sammanhängande. 
