54 
FAUNA OCH FLORA 
gånger har det händt, att han snuddat vid mitt hufvud. Är 
vassen kring boet hög, blir man ofta besvärad af vasstråna, 
som piska ens ansikte på grund af luftdraget, som uppstår 
vid blåhökens svängar. Trots att man af hannens beteende 
kan sluta sig till, hvar boet är beläget, brukar man dock få 
gå ganska länge på platsen, då honan ligger mycket fast på 
äggen. Ofta har jag på två meters afstånd kunnat se henne 
trycka sig alldeles platt i boet. Märker hon sig då upptäckt, 
flaxar hon upp med hängande ben och skrikande sitt »kick- 
ick-ick-eck-eck-eck». Ibland sparkar hon vid uppfloget till ett 
af äggen, så att det rullar af boet. 
Då hannen ser, att boet är upptäckt, blir han ännu argare 
än förut. Honan är däremot ej fullt så närgången och sätter 
sig ofta skrikande i en trädtopp. Skulle det inträffa, att han¬ 
nen ej är tillstädes vid boet, är dock honan nästan lika när¬ 
gången. Kommer hannen med fångst, under det att man be¬ 
söker boet, händer det ofta, att han kastar ifrån sig bytet. 
Då man ahägsnar sig från boet, följes man hela tiden af han¬ 
nen. Sätter man sig exempelvis på en tufva några hundra 
meter från boet, sätter sig också blåhöken en 30—40 meter 
från fridstöraren. Då och då med regelbundna mellanrum låter 
han höra sitt gnäggande läte. 
Sitter man alldeles stilla, lugnar han sig så småningom, 
men gör man den ringaste rörelse, börjar han genast pro¬ 
testera. 
En gång vid midsommartiden i år satt en hanne vid V. 
Kvismaren och vaktade på mig. Han hade länge suttit tyst, 
men började plötsligt skrika. Då jag vände blicken åt bo¬ 
platsen till, såg jag orsaken till hans missnöje. Öfver vassen 
flög honan, följd af en annan hanne, som oupphörligt uppförde 
den bekanta parningsdansen. Om en stund flög honan ut åt 
ängarna, och så länge jag kunde se dem, dansade hannen kring 
henne. Den äkta hannen vek emellertid ej ett ögonblick från 
sin post. 
Har man besökt ett bo ett par gånger, känna fåglarna 
genast igen den besökande. Det har flera gånger händt, att 
