DEN GULFOTADE GRÅTRUTEN 
I 2Q 
Den gulfotade gråtrutens utbredning uppgifves omfatta 
dels området från trakten af Kaspiska hafvet till Baikal, dels 
Svarta hafvet och Medelhafvet med omgifningar samt västerut 
till Kanarieöarne, Madeira och Azorerna. Längs Europas väst¬ 
kust går den ej längre mot norr i normala fall än till Gascogne- 
bukten. Om vintern stryker den söderut längs Afrikas kust 
samt träffas då också i Röda hafvet, Persiska och Bengaliska 
vikarne o. s. v. 
Såsom bevis på, att den i västra Europa ej sträcker sina 
ströftåg långt mot norr kan nämnas, att den blott en gång 
skjutits i England (vid Breydon, Norfolk, nov. 1886) och en 
gång blifvit sedd i Dovers hamn (april 1904). 
I öster synes den emellertid enligt uppgifter af ryska orni- 
thologer gå vida längre mot norr. Birula säger t. ex., att 
han vid Tajmyrhalfön fann denna art, och han uppgifver, att 
den hade citrongula fötter, karminfärgad ögonlockskant samt 
orangefärgade mungipor. Manteln var mörkare än hos argen- 
tatus och vinglängden »17 tum» = 425 mm. och då kan det 
ju ha varit L. cachinnanSy ehuru detta mått är rätt litet.^ 
Den trut, som Meves under sin ryska resa insamlade vid 
Dvina, och som han antog vara L. cachinnans, har senare 
visats vara L. affinis. Däremot omtalar ryssen Bianchi ett 
fynd af L. cachinnans från Krasnoje Gorka vid Finska viken 
1907. Äfvenledes säger Hartert, att Buturlin uppgifvit, att 
L. cachinnans skulle finnas vid Finska viken och Onega. Hvar- 
est dessa uppgifter finnas publicerade har jag ej kunnat finna, 
möjligen är det ett direkt meddelande från Buturlin till 
Hartert. 
Dessa uppgifter af Bianchi och Buturlin synas häntyda 
på, att den gulfotade gråtruten på senare tid skulle ha ut¬ 
vidgat sitt utbredningsområde mot nordväst, och nu har den 
äfven kommit tvärsöfver Östersjön till vår kust. Huru vid¬ 
sträckt utbredning den fått här, är ännu ej utredt. Ej heller 
^ Det synes ej alldeles uteslutet att det kunde varit L. affinis? 
9 — 21190. Fauna o. Flora 1921. Häft. 3. 
