BIDRAG TILL MORKULLANS BIOLOGI 167 
tagas och studeras. Bakom gården växte blandskog och utom 
den större sjön på gårdens nordsida funnos både i väster och 
öster smärre vattendrag och småsjöar eller tjärnar. Land¬ 
skapet var sålunda idealiskt, och goda resultat borde kunna 
erhållas. 
Vid månadsskiftet kom också bref från redaktör Knöppel 
meddelande, att ej mindre än sex (6) kullar nykläckta morkull- 
ungar påträffats och flera kunde väntas. Ett antal af Riks¬ 
museets aluminiumringar för märkning af fåglar nedsändes för 
att tagas i bruk för morkullungarna. Om de följande efter¬ 
forskningarna, som redaktör Knöppel företog i sällskap med 
kand. Hägerstrand och med hjälp af en pålitlig vorstehtik 
»Heika», har han i bref omtalat följande, som med hans med- 
gifvande här meddelas delvis med hans egna ord. Den 3 juli 
träffades en kull. Den 6 juli fanns ånyo en kull ungefär på 
samma ställe. Då ungarna i den föreföllo vara väl små för 
att stämma med ungarna från den är det möjligt, att det 
var en annan kull. Ringarna voro för stora för att kunna 
genast användas för denna kull, alldenstund de gledo ned öfver 
fötterna.^ Märkningen måste sålunda tillsvidare uppskjutas. 
På förmiddagen den V? gjordes en lyckad ringmärkningstur. 
Först uppsöktes den minsta kullen från gårdagen. »Vorsteh- 
tiken fann också »kullan» efter en halftimmes sök ungefär på 
samma plats, där hon i går anträffades. Hon gick upp och 
flög ned mot stranden. Framför oss skulle ungarna ligga i 
boklöfvet. Hundens näsa pekade rätt fram, men vi kunde trots 
noggrannt ögnande ej se någon unge. Hunden fick krypa fram, 
och där, tätt under hundnäsan låg en liten dunig unge i färg 
väl stämmande med de vissna boklöfven. Och så bredvid ännu 
en, och slutligen en tredje. De plockades alla i en hatt och 
sedan vidtog sökandet efter den fjärde ungen. Vi måste föra 
hunden i cirklar och hittade den slutligen ett 20-tal meter från 
de andra. De äro fullständigt orörliga och kunna läggas på 
‘ Man får naturligtvis ej använda för små ringar, utan beräkna så, att 
ringarna ej utgöra något hinder för tarsens tillväxt och ej vålla fåglarna något 
besvär. 
