EN MANLÖS ZEBRA 
l8l 
Detta kan ju ej afgöras på ett enda exemplar, men enligt med¬ 
delanden, som Baron Erik Leijonhufvud erhållit, skötos sam¬ 
tidigt med denna zebrahingst äfven sto och föl, hvilka lika¬ 
ledes voro manlösa. Härigenom vinner denna egenskap vä¬ 
sentligt ökad bärkraft. Särskildt blir detta fallet, om man ta¬ 
ger hänsyn till härstamningen från en afkrok af zebrornas nor¬ 
mala utbredningsområde, och man kan därför lätt bli frestad 
att anse zebran från Bor som en säregen ras, Equus borensis. 
Det är dock tvenne omständigheter, som tala mot saken. 
Den ena af dessa är en uppgift af Lydekker, att i British 
Museum Nat. Hist. finnes en uppstoppad zebra, hvars ur¬ 
sprung säges vara »near Lake Baringo», och denna zebra 
skall ha dåligt utvecklad (»scantily developed») man samt öro¬ 
nens baksida hufvudsakligen hvit. Detta är ju alltså Bor- 
zebrans kännetecken. Nu ligger ju visserligen Lake Baringo 
afsevärdt sydligare, men »near» är ett tänjbart ord, hvarjämte 
man kanske ej har så full visshet om precisa lokalen, ty dju¬ 
ret ifråga är inköpt. Samma uttryck «near Lake Baringo» 
står f. ö. äfven anfördt af Lydekker för ett exemplar af Cun- 
nighams zebra, som bör ha ostligare utbredning. Det är så¬ 
lunda ej alldeles otänkbart, att den förstnämnda zebran i Brit. 
Mus. är från en trakt norr om Lake Baringo, där öfvergångar 
mellan Grants zebra och Bor-zebran förekomma. Det andra 
uttalandet, som ofvan åsyftats, är ett yttrande af Roosevelt 
och Heller, att Grantzebrans man aftager i storlek eller 
»nötes bort» hos gamla hingstar. Då Borzebran både som sto 
och föl saknar man, har detta alltså ingen tillämpning i detta fall.. 
Skulle dock trots allt zebrorna i trakten af Bor ej 
konstant sakna man och sålunda ej bilda en lokalras med 
detta kännetecken, är det i alla fall en synnerligen märklig 
sak, att en för alla hästdjur så typisk egenskap, som manen 
är, fullständigt felslår hos en individgrupp på det sätt, som 
här omtalats. 
