234 
FAUNA OCH FLORA 
mått 86 cm. från nosspets till anus och 128 cm. från nosspets 
till svansspets. 
Idisslarne representeras på Kamerunberget förutom af 
buskbockar af släktet Tragelaphiis af flera arter af tofsantiloper, 
Cephalophus. Den minsta af dessa den gråblåaktiga C. mela- 
norheas är knappt så stor som en hare. Det är negrernas 
»isello». Därnäst i storlek följer »bindi», C ogilbyi Waterh. 
Detta är en rödgul antilop, brun på halsen och nosen, men 
med pannan och den välutvecklade tofsen på hjässan klart 
roströd. Strax bakom bogarne koncentreras det bruna på 
halsen till ett svart ryggband, som är bredast i ländregionen, 
men sen smalnar bakåt, ehuru det kan följas ut på den smala 
svansen, som slutar i en liten, ofvan svart under hvit tofs. 
Höjden öfver bogen är mellan 50 och 56 cm. Sistnämnda 
mått har dir. Waldau tagit på en bock, hvars längd från nos 
till svansrot var 93 cm. Dess omkrets bakom frambenen var 
61 cm. och framom bakbenen 67 cm. Hufvudets längd till 
basen af de korta koniska hornen var 22 cm. Denna tofs- 
antilop är sannolikt den, som har största värdet för kolo¬ 
nisterna, då det gäller att få något kött ur skogen. Den be- 
skrefs från Fernando Po redan 1838, men det blef först mycket 
senare bekant, att den också fanns på fastlandet. Emellertid 
ha engelska zoologer velat särskilja fastlandsformen som en 
särskild ras. Denna, som de mena särskilda ras, har fått 
namnet brookei, och den uppgifves af Thomas och Lydekker 
skilja sig från den äkta ogilbyi därpå, att den skulle ha håren 
på halsens öfversida längs 7,5—8 cm. riktade framåt i stället 
för bakåt, vidare skulle den svarta ryggstrimman ej räcka ut 
till svansen, utan sluta omkring 7—8 cm. framför svansroten. 
På intet af åtta nu af dir. Waldau skänkta skinn från Kap 
Debundscha kunna dessa särmärken iakttagas, utan håren på 
halsens öfversida äro hela vägen riktade bakåt, och den svarta 
ryggstrimman kan följas ända ut till svansspetsen. En tredje 
karaktär skulle bestå däri, att lemmarne hos '>'>brookei» äro 
ljusa ända ned till klöfvarne, men hos ogilbyi svartaktiga på 
framsidan. Detta synes vara en växlande egenskap, i det att 
