FAUNA OCH FLORA 
2^2 
liändelse lätt kunnat komma i vattnet och sålunda ofrivilligt 
fått vänja sig vid att bada, uppsöker han tidigare det våta 
elementet. Vikarkuten däremot går i vattnet andra dagen eller 
t. o. m. samma dag, han är född. Digifningen torde pågå 3 V 2 
—4 veckor,' för vikaren kanske något mindre; i detta afseende 
skilja sig uppgifterna mycket och variera emellan mindre än 
tre veckor å ena sidan och sex till sju å den andra; det sista 
är utan tvifvel öfverdrifvet. Mjölken är mycket fet och grädd- 
liknande, och kuten växer under digifningen fort och blir hastigt 
fet. Stundom händer det, att späda ungar af såväl den ena 
som den andra arten bli skilda från modern, t. ex. i mörka 
nätter, då stormar bryta sönder isen; då vikarkuten är född 
på öppna isen, kan det hända, att han, medan modern är nere 
i vattnet, ger sig af på promenad och kommer bort. Äfven 
genom att modern blir dödad, kunna dylika stackars »valbil- 
lingar» uppkomma, som utsvultna och eländiga äro stadda på 
vandring för att söka sin förlorade moder, och som mycket 
ofta torde omkomma. Är vikarkuten född i vista, brukar han 
däremot efter moderns död kvarstanna i denna. Valbillingarne 
påstås något längre än vanligt behålla den hvita ungdräkten, 
c:a 4 veckor (J. G. H—n). 
I mångt och mycket äro rörande själarnes lif och vanor 
olika meningar gängse, men i ett afsende råder fullkomlig en¬ 
stämmighet, nämligen därom, att parningen sker omedelbart 
efter kutningen. »Själen tar i samma blod» är ett ofta upp- 
repadt uttryck, och beträffande gråsjälen saknas ingalunda 
iakttagelser. En skildring, som jag fått af ett åsyna vittne 
(V. Sj—dt) skall återges såsom säkerligen mycket typisk. 
Berättaren kom tillstädes, såsom han trodde, ungefär en timme 
efter kutningen, hvilken ägt rum på en mindre kärling, där 
honan låg kvar med kuten. Hanen, som var i vattnet, höjde 
sig upprepade gånger upp ur detta, ibland tagande stöd med 
framfötterna mot karmen, allt under våldsamt rytande; kastade 
sig upp öfver kanten mot honan, nådde henne icke först men 
lyckades till sist slå ramen i hennes rygg och slet henne ned 
i vattnet. Där stodo de bröst mot bröst, famnande hvarandra 
