DE BOTTNISKA SJÄLAKNES LEFNADSVANOR 
253 
med »händerna» och höjande sig med skuldrorna öfver vattnet. 
Så sjönko de småningom, fortfarande omfamnande hvarandra 
men under öronslitande vrål och ursinnigt gapande och visande 
tänderna mot hvarandra; till sist försvunno de under vattnet. 
Strax därefter kom honan upp och blef skjuten och befanns 
ha ett gapande sår i ryggen efter makens tass. Denne sågs 
ej vidare till. Vid ett annat tillfälle åsågs gråsjälens parning 
af tvänne personer på mycket nära håll. Den ene af dem, 
som var beväpnad med bössa, sköt den ena själen, hvarpå den 
andra jägaren rusade fram för att med väckaren infånga det 
skjutna djuret men tog miste och stötte i stället vapnet i den 
lefvande själen, som slet sig lös och försvann, under det den 
skjutna gick till botten. Någon gång, då gråsjälen strax före 
kutningen blifvit infrusen, hvilket mycket sällan torde inträffa, 
lär parningen ske på isen. 
Vikarens parning har veterligen ingen åsett, men utan 
minsta tvekan uttalas den åsikten, att den sker på samma sätt 
som gråsjälens, omedelbart efter kutningen och i vattnet vid 
vistan. Då inga direkta iakttagelser föreligga, kan ju emellertid 
ej detta betraktas som absolut säkert, ehuru stanken och andra 
tecken hos hanen tyda på att parningstiden sammanfaller med 
kuttiden. Därest så är förhållandet, synes i hvarje fall fostret 
till en början växa mycket långsamt. Ett af fyrmästare O. 
Sjöstedt i oktober uttaget vikarefoster var endast 15 cm. långt 
men mycket fullständigt utbildadt med tänder och klor; visser¬ 
ligen utan hår men med hudens färgteckning fullt tydlig. 
Huru länge parningstiden varar, är okändt, men hanen 
behåller ganska länge den vidriga stank, som han erhåller vid 
kuttidens och sålunda parningstidens inträde. Sommartiden 
är stanken försvunnen, åtminstone i det allra närmaste, och 
ännu i januari lär den icke göra sig gällande. I synnerhet hos 
vikarhanen kan den vara fruktansvärd; en droppe blod på 
handen eller endast ett nyp i skinnet medför följder, som trotsa 
äfven en mycket ihärdig tvättning. På grund af denna stank 
är det, som hanen af såväl den ena som den andra arten kallas 
»stimmare» (af stimma = stinka), och han säges »bli stim», då 
