256 
KAUNA OCH FLORA 
Vikaren älskar till skillnad från gråsjälen lugn och stillhet. 
* 
Sällan låter den höra sin stämma, och mången själjägare har 
aldrig hört den. Endast före oväder skall den låta höra ett 
kort råmande, hvilket betraktas som en ofelbar stormvarnings¬ 
signal; då vikaren slår volt i vattnet, spår han likaledes oväder 
(A. B—m). Kutarne af båda arterna jama likt kattor. Vikar- 
kuten ligger med modern mest inne i vistan, men hanen brukar 
stundom under vackra dagar gå upp på öppna isen genom 
någon utvidgad blisa för att ligga och sola sig. Under snösmält¬ 
ningen, medan takdropp pågår, flyttar sig vikaren ut ur vistan 
för att få ligga torrt, och då taket töat ned, lägrar sig hanen 
längre ut på den lösare isen. Honan med kuten brukar däre¬ 
mot ofta stanna kvar i närheten af vistan, såvida hon får vara 
ostörd af människor; i motsatt fall kan hon tidigt lämna vistan. 
Då isen sätter sig i rörelse, följer vikaren med mot norr; bär 
det mot söder, så följa kuten och modern fortfarande med, 
under det andra, som icke kutat, söka sig mot norr, såvida is 
finnes däruppe. Såväl gråsjäl som vikare skall nämligen om 
möjligt »upp på den sista biten is, som ligger kvar i Lillbotten» 
(K. H — n). Honan och kuten hålla i hop, åtminstone till dess 
färden definitivt bär mot söder. Vid hårfällningen beter sig 
vikaren på samma sätt som gråsjälen; den äger rum något 
senare än hos denne, och tiden för densamma synes stå i 
samband med kuttiden. Ännu i slutet af juni och början af 
juli finnas hos somliga individ fortfarande rester af den gamla 
• 
hårgälen. I juni och början af juli försiggår vandringen mot 
söder, sedan isen fullständigt är slut. Vid denna tid är det, som 
själen vittjar laxnäten och stundom gör betydande skada på 
fångsten. Vandringen sker raskt med hvila blott ett par tim¬ 
mar under den mörkaste delen af dygnet; endast om håröms- 
ningen ej är fullt färdig, kan vikaren dröja ett helt dygn på 
en sten. 
Såsom förut framhållits, skilja sig de mindre gråsjälarne 
till sina vanor något från de större. De förra äro naturligen i 
de flesta fall yngre individ, men bland dem lära ock sådana 
förekomma, hvilkas skrynkliga och gamla utseende vittnar om 
