DE BOTTNISKA SJÄLARNES LEFNADSVANOR 259 
Om dess lefnadssätt i öfrigt är intet kändt, och den tros liksom 
småsjälen aldrig kuta! 
I hvilken mån ofvannämnda själformer äga systematiskt 
värde, vore utan tvifvel förtjänt af en närmare utredning. 
På senare tid har själen betydligt aftagit i antal. Enligt 
en gammal finsk själjägare skulle den vid början af hans jakter 
för 45 år sedan ha varit dubbelt så talrik som nu. Största 
minskningen torde falla på de sista 20 å 25 åren, och anled¬ 
ningen därtill är nog den gamla själbössans ersättande genom 
mausergeväret. Dettas skottvidd är ojämförligt större, och 
dum-dumkulan med omantlad spets åstadkommer ohyggliga sår. 
På grund af att själen är seglifvad, undkomma många svårt 
sårade för att gå en långsam och kvalfull död till mötes, och 
själjakten är utan tvifvel förbunden med svårt djurplågeri. 
Äfven många dödsskjutna gå förlorade, då de sjunka på större 
djup. En fet vikare flyter, men en mager sjunker liksom alltid 
den fullväxta gråsjälen; kutarne flyta nästan alltid, och undantag 
gör endast någon enstaka gråsjälskut. 
Att beskrifva jakten, som på ett utmärkt sätt skildrats af 
Sven Ekman, är ej min uppgift, men jag vill dock här omnämna 
en jaktmetod, som af honom kanske ej fullt riktigt uppfattats. 
Denna metod, som mest användes af finnar men äfven af 
svenskar, skildras på så sätt, att fångstmannen vaktar ut grå- 
själen vid hans hål och sårar honom med knifven eller väckaren 
i nosen, då han dyker upp; detta upprepas några gånger, till 
dess själen utmattad af blodförlusten går upp på isen och 
dödas. 1 själfva verket går det till så, att jägaren skär ett 
snitt i nosen på djuret strax bakom näsborrarna (d. v. s. ne¬ 
danför deras slutmuskel), hvarigenom själen förlorar förmågan 
att hålla andan och omedelbart måste gå upp. Den obetydliga 
blodförlust, som uppkommer af några skåror i nosen, utmattar 
ingen själ. 
Vikaren påstås ha aftagit i antal mycket mer än gråsjälen, 
hvilken är nästan lika talrik som förr. Detta kan synas egen¬ 
domligt, enär gråsjälen är vida dummare och mindre försiktig 
och därigenom, som Ekman säger, synes »mindre väl utrustad 
