288 
FAUNA OCH FLORA 
från sitt vinterkvarter utan stannat kvar i Frankrike under sin andra 
sommar. Huruvida vi här stå inför ett enstaka undantagsfall eller 
ej, fä vi hoppas att ytterligare fynd skola afgöra. Att vära kärr¬ 
hökar söka sig vinterkvarter i Frankrike har redan förut framgått 
af ringförsöken. Som tidigare omtalts i denna tidskrift (1920, p. 
285), anträffades nämligen en blå kärrhök 1 slutet af november 1920 
i Charente Inferieur. Den tillhörde också hr Rosenbergs märk¬ 
ningar från 1920 och var ringad i östra Kvismaren. Att den brwia 
kärrhöke 7 i öfvervintrar på samma trakter som den förra arten visas 
af fyndet från i fjol (F. (S: F., 1920, p. 283), då i midten af oktober 
en brun kärrhök, märkt under sommaren som unge i 'l'ysslingen, 
återfanns i samma departement som den sistnämnda. 
Under jakt sköts den 29 juli 1921 på Stora Karlsö en tordimdc 
märkt med ringen .5,586. Denna fågel märktes på samma ö i slutet 
af juli 1919 af kand. G. Ehinger och befann sig alltså andra som¬ 
maren efter kläckningen på samma område, som den bhfvit född. 
Från Haverdal, Harplinge i Halland (strax norr om Halmstad) 
insände fr. Inga Berggren en ringmärkt tobisgrissla^ som den 27 juli 
hittats insnärjd i fiskegarn. Fågeln var märkt som nästan flygg 
unge på skäret Bonden vid bohuslänska kusten (utanför Gullmaren) 
den 15 juli i år af fil. stud. S. Horstadius. Denna grissla hade 
alltså på en och en half vecka ströfvat ganska långt åt söder ut¬ 
efter kusten. 
H. Rendahl. 
Kråka ringmärkt i Lappland» skjuten i England. 
Den 10 nov. 1921 sköt Mr G. Barnardiston vid Staverton 
Park i Butley socken, East Suffolk county (alltså i sydöstra Englandj 
en kråka, som visade sig bära Riksmuseets ring n:r 689 om ena 
tarsen. Mr Barnardiston insände benäget ringen jämte medde¬ 
lande om fyndplats och datum, och vi kunde då af våra kataloger 
se, att ifrågavarande kråka ringmärkts af Hr Bo Witt-S'1'RÖmer 
den 30 maj 1919 vid Åsele. Kråkornas flyttning mot sydost visste 
vi ju af, men det har stundom uppgifvits som en förmodan, att 
I>applandskråkorna ej skulle flytta längre än till södra Sverige och 
att i stället de där boende skulle ge sig af vidare söderut. Denna 
hypotes får härmed ett grundskott, då vi ha faktiskt bevis för att 
åtminstone en del Lapplandskråkor ge sig af den länga vägen till 
England. 
