t6 
FAUNA OCH FLORA 
angenäm situation, ty strutsens spark är, som bekant, kraftig 
nog att slå af ett ben på en människa. 
Märker bushmannen sådana tendenser till anfall, rusar 
lian till vindsidan, så att fåglarna få väder af honom. De 
bli genast oroliga och just i det ögonblick, då de göra ett 
kort uppehåll för att från anfall öfvergå till flykt, kastar bush¬ 
mannen bort sin nu öfverflödiga förklädnad och tömmer med 
rasande fart innehållet i sitt pilkoger bland de förskräckta 
fåglarna. 
Bland bushmännens bekanta målningar å klippväggar 
o. dyl. finnes äfven denna jaktmetod afbildad. En förträfflig 
bild, som man ofta ser återgiven i arbeten, finnes i en klipp¬ 
håla i Herrschel distriktet, Kapkolonien. 
Det fordras stor efterhärmningsförmåga och kännedom 
om strutsens natur och vanor, för att man med framgång 
skall kunna jaga den på nu beskrifna vis. Som exempel på 
hur förvillande likt verkliga strutsar bushmännen kunna upp¬ 
träda, må anföras följande ur Th. Hahns skildring af dem:^ 
Missionären Tindall var på resa i Stora Nama-land, när 
han och hans negrer fingo se en struts, om hvilken ingen af 
dem hade en aning, att den var en maskerad bushman. En 
oxdrifvare smög sig på det förmenta djuret; buhsmannen, som 
var alltför mycket upptagen af att smyga sig på verkliga 
strutsar märkte ej sin egen fara, förrän en pil genomborrade 
hans arm. Förskräckt kastade han af masken, och de re¬ 
sande stodo som slagna af blixten af förvåning. Fastän det 
ej hör direkt till vårt ämne må tilläggas, att bushmannen för¬ 
band sitt sår med örter, och att han kände så pass mycket 
till kristendomen, att han förstod, att han var i säkerhet i 
närheten af en missionär, hvarför han passade på att afpressa 
hottentotten en ansenlig ersättning för sveda och värk i form 
af knifvar och järn m. m. 
Bushmännens nu anförda metod att jaga struts återfinnes, 
mig veterligt, endast på ett ställe till i Afrika, nämligen i kon- 
* Th. Hahn, Die Buschmänner, Globus 1870, p. 105. 
