FAUNA OCH FLORA 
2 2 
beröfvas sina fjädrar. Sedan kan man låta den gå för att en 
annan gång upprepa samma manöver. De fjädrar, man på så 
sätt får från en lefvande fågel, värderas mycket högre än de 
från en, som först dödats. 
1 södra Somaliland lefver ett annat jägarfolk, waboni, med 
hvilket äfven författaren till denna uppsats kommit i beröring 
i trakterna norr om Tana-flodens nedersta lopp. De medföra 
på stfutsjakt en enkel bambuflöjt, medels hvilken de påstå sig 
kunna tjusa till strutsen! 
Nämnas må vidare, att flera af stammarna vid Hvita Nilen 
äro ganska ifriga strutsjägare. Så förhåller det sig med latuka 
på östra sidan af flodens öfre lopp, i hvilka trakter det finns 
godt om strutsar. Deras metoder äro mig tyvärr dock okända, 
men det kan hafva sitt intresse att framhålla, att de äfven 
med framgång idka strutsafvel. De kläcka nämligen ut äggen 
genom att lägga dem i högar af dun. Mycket ofta ser man 
unga strutsar i byarna. De äro anspråkslösa och fordra ingen 
särskild vård men måste skyddas mot för starkt regn.^ 
Ehuru det strängt taget ej hör till ämnet, vill jag slutli¬ 
gen dock påpeka, att äfven de gamla egyptierna, som verkli¬ 
gen voro goda jägare, jagade struts. Man kan af deras många 
jaktafbildningar se, att de vid sådan jakt använde lasso, som 
kastades kring fågelns hals. Närmare detaljer känner jag ej. 
Egyptierna brukade för öfrigt också lasson för att jaga dägg¬ 
djur, framför allt antiloper. 
Jag vill tillägga, att jag genomgått inventarierna öfver 
Riksmuseets Etnografiska afdelnings ganska rikhaltiga sam¬ 
lingar från Afrika utan att — frånsett de ofvan omnämnda 
kastklubborna af noshörningshorn — finna ett enda föremål, 
som kan sättas i samband med strutsjakten. 
^ F. Stuhlmann, Mit Emin Pasclia ins Herz von Afrika. Berlin 1894, 
