56 
FAUNA OCH FLORA 
utgöra en enda by på omkring 40 själar.^ De ha alla i mitten 
på 1890-talet flyttat hit från Oviksfjällen, tredje gången lappar 
norrifrån dragit sig neråt Dalarne, såvitt de själva veta; Dalarne 
tycks ha hyst fjällfolk i århundraden — Linné talar om lapp¬ 
kojor i Äppelbo, bröderna Gahn om lappläger och renhjordar 
i Gagnef och Ål, sägnen om lappar i St. Skedevi, Nås och 
Svärdsjö, där ’lappgravar’ funnits; men alla dessas historia 
är ännu oskriven. Av den första säkert kända stammen, in¬ 
vandrad på 1700-talet, finnas inga kvar här, de miste renarna 
och det gick på allt sätt utför med dem; deras sista ättlingar 
leva nu som bofasta i Tennäs i Härjedalen. Så kom omkring 
1850 Pål Zakris från Jämtland, men även av hans avkomma 
finns endast en liten rest kvar här i byn.» — — — — — 
Den nuvarande stammen af Idrelappar torde sålunda kunna 
sägas ha varit någorlunda beständig inom Dalarne sedan 1850- 
talet, naturligtvis med en hel del växlingar, såväl beträffande 
släkterna som i familje- och individantal, förorsakade af in- 
och utflyttningar. 
En af mina ortsmeddelare, den nu 86-årige Olof Ollesson 
i Idre, bekräftar äfven, att lappar första gången kommo med 
renar till Storfjäten (på gränsen mellan Härjedalen och Idre) 
någon gång på 1850-talet — året minns han ej exakt. Hans 
fader, den förut nämnde Drängpers Olle Persson, hade vid den 
tiden en hund, dresserad på vildren. Vid åsynen af tamrenarna 
ref nu hunden två af dessa, innan lapparna i sin tur hunno 
döda hunden! 
Att lapparna efter sin inflyttning till Idre mer än ortsbe¬ 
folkningen bidragit till vildrenstammens förintande torde vara 
sannolikt. Som af ofvanstående framgår, äro äfven dessa båda 
fenomen något så när samtidiga. Professor Lönnberg har i 
bref meddelat, att han därför också anser lapparnas inflyttning 
och vildrenens försvinnande ha ett direkt orsakssammanhang. 
Sär na i dec. 1921. 
^ Vid ett besök af inig hos Idrelapparna i augusti 1921 uppgafs antalet till 
omkring 20 stycken. E. G. 
