Smärre meddelanden. 
Fågellifvet på Stockholms ström i februari 1922. 
Afven våra mest härdiga fåglar har haft ganska svåra tider en 
så sträng vinter som denna varit. Följden härafblir, att en mängd 
sådana fåglar samlas, där några möjligheter erbjuda sig för dem 
att få något till lifvets uppehälle. Ett sådant ställe är Stockholms 
ström. Det är ju välbekant, huruledes där under de senare åren 
varit ett kärt tillhåll för en stor mängd gräsänder, som kunnat 
räknas i hundratal. I år ha där också funnits åtskilliga andra 
gäster, bl. a. knip or. Ett ståtligt par dylika plägade en tid ligga 
strax nedanför järnvägsbron nära Strömsborg, och andra summo 
mellan isstyckena längre upp åt Mälarsidan, när där tidvis var 
m. 1 . m. öppet. Mindre vanligt är att få se viggar i Stockholm, 
men ett vackert par gamla fåglar med fina tofsar höll till mellan 
badhuset och Riddarholmen. I deras sällskap var en ännu större 
raritet, nämligen en salskrak-hona, som syntes där i trakten en 
längre tid. En fågel, som mera sällan söker öfvervintra här uppe, 
är sothönan, men äfven en dylik har så godt som hela tiden 
vistats vid Strömsborg på södra sidan af denna holme. 
Måsar förekomma ju regelbundet i stort antal, och man bru¬ 
kar kunna få se alla våra fyra vanliga arter i olika åldrar och 
dräkter rätt talrikt representerade och så har äfven varit fallet i 
år. Men dessutom har det funnits mera intressanta gäster från 
höga norden. Ej mindre än fyra eller möjligen fem unga hvit- 
trutar [Lams hyperboreus eller glmicus, som man förr vanligen kal¬ 
lade den) sågos en dag vid Kornhamnstorg—Slussen och ytterligare 
en vid Strömparterren. De äro lätta att känna igen på sin stor¬ 
lek, sin ljusa, brunhvita dräkt och den ljusa näbben, som blott 
har yttersta spetsen svart. Vid andra tillfällen sågos fiera eller 
färre af dessa ungefär på samma plats. Kandidat Dag Hannerz 
har äfven meddelat att han i närheten af Slussen en dag sett en 
gammal hvittrut. Bland de vanliga måsarne är gråtruten starkt 
företrädd, och bland dessa gråtrutar har jag flera gånger med ki¬ 
kare iakttagit några sådana med ganska starkt gula ben och fötter 
så att det varit anledning att antaga, att de varit representanter 
för den pä senare tiden hit invandrade sydostliga rasen L. argen- 
taiiis cachiiinans, som omtalats från Södermanlands skärgård i före¬ 
gående årg. af denna tidskrift. 
E. L. 
