SMÄRRE MEDDELANDEN 
185 
Hur fiskar saxnäbben? 
I all äldre litteratur omtalas enligt iakttagelser af en rad äfven 
mycket framstående naturforskare, såsom Darwin, Audubon m. fl. 
och äfven nu lefvande t. ex. Chapman, Hornaday m. fl., att sax¬ 
näbben, Rhync/iops, fångar sin föda på sådant sätt, att den flyger 
fram utefter vattenytan med den egendomligt förlängda, knifblad- 
formiga underkäken skärande genom vattnet och munnen öppen. 
Helt nyligen har en amerikansk ornitholog S. C. Arthur (»The 
Auk», 1921, okt.) kommit till helt andra resultat genom sina iakt¬ 
tagelser af dessa fåglar, och han bekräftar dem med fotografier. 
Han såg dessa fåglar, »Black Skimmers», Rhynchops nigra, fånga 
fisk på grundt vatten stående på botten och hugga sitt byte med en 
vertikal rörelse med näbben. Han såg dem taga fisk på fisk på 
detta sätt och bära bort dem till ungarna hängande på tvären i 
näbben. Han såg visserligen saxnäbbar flyga med undernäbben 
skärande vattenytan, men deras näbb var då sluten. Båda dessa 
saker bekräftas med fotografier, men frågan är om ej vid andra 
tillfällen dessa fåglar skaffa sig föda på det sätt, som af andra natur¬ 
forskare omtalas, ty det är ju ingalunda alltid, som de kunna träffa 
småfisk i mängd på så grundt vatten, att de kunna plocka upp dem 
på nämnda sätt. Fåglars vanor kunna ju vara olika vid olika till¬ 
fällen. Jag har t. ex. sett den bruna pelikanen vid Floridas kust 
störtdyka, men äfven simmande på vattnet gripa sitt rof. 
E. L. 
Våra skräntärnkolonier under sommaren 1922. 
Under påskhelgen hade jag tillfälle att konstatera, att skrän- 
tärnkolonien på Löfjeskär under Källskären talrikt infunnit sig i van¬ 
lig tid. Senare pä våren underrättade mig min vän Alb. Gräs¬ 
lund, att han i sällskap med några andra naturvänner funnit, att 
äfven på det närliggande Södra Stångskär en koloni af 14 par 
skräntärnor slagit sig ned. I slutet av maj hade dessa alla 2 eller 
3 ägg i sina bon. Detta antogs vara en produkt av den naturliga 
ökning, som denna fågelart borde ha vunnit under Källskärsklub- 
bens skydd och vård. Detta är visserligen möjligt och borde äfven 
vara helt naturligt, men det finnes ännu en förklaring till denna 
förekomst. I sommar har nämligen Ingeniör Holsti vid besök på 
Riksmuseet omtalat, att Hartsö-kolonien af skräntärnor ej funnes 
där i år. Han hade besökt Ljuskär, deras vanliga boplats, och ej 
sett någon där. Det skulle sålunda kunna hända, att det är dessa 
fåglar från Hartsö, som flyttat ned till Södra Stångskär i Källskärs- 
arkipelagen. 
Ett annat oväntadt och intressant meddelande om skräntärnor 
gifves i efterföljande bref. 
E. L. 
