FAUNA OCH FLORA 
I 96 
form. Likaså finnes på strålens baksida en ganska djup och 
lång fåra (se fig. 2 B, /). Enligt ägarens iakttagelser syntes 
denna hof ej »formera sig», medan den ordinära hofven växte 
normalt, men af preparatet att döma tyckes den extra hofven 
— säkerligen på grund af bristande användning och uteblifven 
nötning — ha blifvit liksom »förvuxen» och hypertrofierad, 
särskildt å baksidan. 
Under det att den lilla hofven var helt och hållet fri och 
skild från den stora, var den öfriga delen af bitån förenad 
med hufvudtån genom en gemensam hud och äfven invändigt 
förbunden med den genom lucker, blodkärlsrik bindväv, fett 
o. dyl. (borttaget å prep. å fig. 2). Mellan de båda hofvarna 
finnes ett fritt utskjutande, plattadt hornutskott, och på den 
sida af den stora hofven, som vetter mot den lilla och här är 
något insvängd, finnes ett ojämt hornöfverdrag. Detta har 
möjligen från början hängt tillsammans med det förstnämnda 
utskottet men har i så fall blifvit helt skildt från detsamma. 
Dessa båda hornbildningar ha sannolikt uppkommit som en 
skyddsinrättning genom friktionen mellan hofvarna vid gången. 
Däremot saknades »som vanligt vid sådana fall af atavis- 
tisk polydaktyli»^ den s. k. sporren, ett hornutskott i »hof- 
skägget» eller hårtofsen i spetsen af mellanfotens nedersta, 
bakom första tåleden (af hufvudtån) utskjutande parti. I min 
förutnämnda uppsats har jag framkastat den förmodan, att 
äfven denna hos hästen normala bildning är att anse som en 
skyddsinrättning vid gåendet på ojämn mark, då denna del af 
foten lätt kommer i beröring med marken, men att densamma 
kan tänkas bli öfverflödig i händelse af polydaktyli, enär den 
eller de öfvertaliga hofvarna kunna göra samma tjänst som 
sporren, som därför ej kommer till utveckling. 
Den extra hofven på det färska preparatet var ännu vid 
framkomsten ganska rörlig, så att den kunde böjas ett stycke 
både framåt och bakåt. Vid dissekeringen, hvarvid veterinär¬ 
läkaren M. Jonsson, Västerås, lämnade mig benäget och in- 
^ Jfr Bergman, Sv. veterinärtidskr. 1902, s. 209 och förf:s ofvannämnda 
upps., s. 103. 
