SPARFHÖK OCH JÄRPE 
199 
des skjuta honan, men ej hanen. Detta skedde på onsdagen. 
Nordqvist blef sedan af sjukdomsfall hindrad att återvända 
till boet förr än på lördagen. När han då återkom dit och 
företog undersökning, fann han på boet ej mindre än 36 unga 
järpar och en plockad tjäderkyckling. Det var ju sålunda ett 
sannskyldigt blodbad, som sparfhökhanen gjort sig skyldig till. 
Saken är dock ingalunda så underlig eller svår att förstå, som 
den med dessa fåglars lif mindre förtrogne möjligen kan mena. 
Förhållandet är ju nämligen det, att under sparfhökungarnes 
första uppväxttid och innan de kunna själfva äta af det, som 
lägges för dem, är det hanen, som fångar rof och bär fram 
till boet, där han mötes af honan, som tager rofvet från honom 
samt därefter styckar och fördelar det bland ungarne. Hanen 
och honan ha sålunda en strängt fördelad arbetsbörda under 
den tid, då de fostra sina ungar, och faktiskt är, att hanen, 
åtminstone i regel, ej är kompetent att mata ungarne. Vid 
ett föregående tillfälle har i denna tidskrift lämnats en skild¬ 
ring af, huru en sparfhökhane, sedan hans maka skjutits, bar 
en massa småfåglar till ungarne, som dock ej kunde tillgodo¬ 
göra sig något däraf, då deras fader ej förstod att stycka bytet 
och mata dem med smärre bitar. Ungarne svälta sålunda 
alltjämt midt i öfverflödet och skrika på mat. Af dessa skrik 
eggas åter fadern att hämta nytt rof och han lägger upp det 
i boet, då honan ej tager mot det, men längre sträcker sig ej 
hans instinkt, åtminstone i regel ej. Men ungarne bli ej hjälpta 
och deras hunger stillas ej, de fortsätta därför att skrika, och 
hanen att skaffa fram mer byte, så länge de lefva. Häraf 
kommer sig alltså denna masshopning af rof i bon, där honan 
skjutits bort. Om hon lefvat skulle, trots det att det varit 
ännu en att mätta, det ej åtgått fullt så mycket. I hvarje fall 
torde dock denna iakttagelse af sparfhökens skicklighet att 
fånga unga järpar vara ganska lärorik. 
Jag har åtskilliga gånger hört jägare och jaktvårdare i 
våra mellersta landskap yttra ungefär som så: »På mina 
marker finnes en kull järpar och har funnits så länge jag 
minns, men fastän jag aldrig skjuter eller tillåter, att någon 
