FAUNA OCH FLORA 
228 
hos svenska exemplar, och därför äro de svarta spolstrecken 
väl synliga. Örontäckarne äro mycket streckade med hvitt. 
Tager man hänsyn till storleken så är den ju underkastad 
en så stor växling äfven hos våra hökar, att det ej är någon 
i ögonen fallande skillnad mellan den nordostliga rasen och 
dem. Hos de unga hanarne är vinglängden 310, 319,321 och 
329; hos de unga honorna 354 och 359; hos den gamla hanen 
335 och hos den gamla honan 378 mm. Det är märkligt, att 
de unga fåglarne genomgående äro så mycket mindre än de 
gamla. Om detta äfven i framtiden bekräftar sig på ett om¬ 
fångsrikare material, skulle man kunna antaga, att det är en 
tillpassning till det nordliga hemvistets korta sommar, att de 
unga hökarne visserligen bli fullt flygga fort nog, men fortsätta 
att växa äfven under det följande året. 
Den här omtalade afvikelsen i teckning och färg synes 
alltså vara genomgående och så tydlig, att den berättigar till 
särskiljandet af en egen ras af dufhök, som synes ha sitt till¬ 
håll i norra. Ryssland och möjligen tillstötande trakter. Jag 
har ansett, att det skulle vara lämpligt att kalla den, Astur 
gentilis poecilopteriis, d. v. s. brokvingad dufhök, ty därigenom 
angifves den mest i ögonen fallande olikheten. 
Då det är fråga om en geografisk ras, ligger det i sakens 
natur, att öfvergångar mellan denna form och den typiska 
skola finnas i gränstrakterna. Likaledes böra ju unga hökar 
af detta slag under flyttningarne kunna komma att iakttagas 
i trakter, som ligga söder och äfven väster och sydväst om 
rasens egentliga hemområde. En dylik vandrare var utan tvif- 
vel den först omtalade brokiga dufhöken från 1909, och just 
i dagarne har dir. C. G. Strokirk (okt. 1922) från Härnösand 
till Riksmuseet insändt en ung dufhökhane af denna ras. Dess 
vinglängd var liksom Lapplandsexemplaret 320 mm. Men ännu 
ett exemplar af denna brokvingade dufhök finnes i Riksmuseet. 
Den sköts den 29 okt. 1833 vid Ulriksdal af dåvarande ryska 
ministern v. Suchtelen. Den är ännu i allra bästa skick och 
visar den karakteristiska brokigheten och blekheten. 
I Finland bör man naturligtvis i ännu högre grad än här 
