Smärre meddelanden. 
Ett möte på sjön med en björn. 
Då L^rs Fjällström från Hejka i början af juni månad i år 
skulle ro öfver sjön Skärfajaur, en sjö efter öfre delen af Pite älf 
inom Arjepluogs socken, hade han ett intressant möte. Midt i 
natten i regnigt och blåsigt väder med motvind får han höra ett 
underligt ljud framför fören af båten. Då han vänder sig om i 
båten, upptäcker han på något afstånd ett stort lurfvigt djur, som 
sam »fort som en häst». Lars rodde närmare för att lättare se, 
hvad det var för ett djur, och märker då att det är en björn. 
Kommen på cirka 5 meters afstånd blir nalle förtörnad pä den 
efterhängsne kamraten och vänder sig om och synes vilja gå an¬ 
fallsvis tillväga. Han lade öronen bakåt, grinade styggt, sträckte 
upp framfötterna och syntes vilja ta fatt i båten. Klokt nog tog 
Lars till årorna och aflägsnade sig en bit utåt sjön. Björnen, som 
var på väg från norra till södra sidan af sjön, vände nu om till 
norra stranden. Lars följde efter på behörigt afstånd. Kommen 
upp på stranden stod björnen en lång stund och betraktade sin 
följeslagare, hvarefter han försvann med stark fart i skogen. Nu 
kommer emellertid det bästa i historien: dagen efter mötet mellan 
Lars och björnen tog den sistnämnde en get för Lars. Hade nalle 
fått simma, dit han ämnade sig, hade han ju hamnat på andra sidan 
sjön och således ej kunnat göra getterna något ondt. Samma björn 
har antagligen flera getters död på sitt samvete. Någon mil längre 
ned efter älfven hafva flera getter försvunnit, och troligt är, att samma 
björn anammat dem. 
Kl. Bergman. 
En negersaga oin sågfisken. 
Direktör G. Waldau har från Kap Debundscha, Kamerun, i 
bref meddelat följande lustiga historia. »Här finnes en fisk som till 
kroppsform och storlek liknar sågfisken. Å ryggen och sidorna 
som äro mörka, har den en massa små runda, hvita fläckar, stora 
som Io-öringar, ordnade i rader i kroppens längdriktning. Den är 
sällsynt här, ty jag har haft fiskare här sedan 1911, men aldrig sett 
någon förr än nu. Dessvärre hade fiskarena huggit den i stycken, 
ty den var fångad långt härifrån, och de ville icke bogsera den 
hela vägen. Jag har skinnet af hufvudet och en liten del af krop¬ 
pen. Fiskarne kalla den »Etuma-tuma» och berättade genast dess 
historia, som de dock själfva tycktes taga på skämt. Från början 
