244 
FAUNA OCH FLORA 
Pasvig älf, Muonio, Torne älf) till Bottniska viken och längs 
dess kust söderut. Likaså söka sig skarfvar från Hvita hafvet 
långs älfvarna Kouda, Keret, Kem inåt landet (Kuusamo, 
Suomussalmi) och långs Vig-floden öfver Suojärvi och Ladoga 
ända till Saimavattnen. Vid Uleåträsk anträffas enligt munt¬ 
ligt meddelande (herr Renfors) hvarje höst skarfvar, t. o. m. 
flera samtidigt. De flyga sannolikt upp långs Uleå älf, liksom 
Kumo älf kan utgöra trafikled för de skarfvar, som anträffas i 
Satakunta och ännu längre in i landet. Om sålunda älfvarna 
utgöra en vägledning för skarfven, synas de äfven göra af- 
stickare från hufvudvägarna och komma ur kurs, såsom fynden 
i Lappland och annorstädes visa. De hafva en utpräglad vand¬ 
ringslust utan att vara flyttfåglar i samma bemärkelse som 
t. ex. alfåglarna och prutgässen m. fl. Ej heller förekomma 
de hos oss i stora skaror — den flock jag såg vid Klöfskär 
på Åland räknade omkring 30 individ. Det är sannolikt 
kringflackare bland de där vistande skarfvarna, som äfven som¬ 
martid stundom ertappas i Bottniska och Finska viken (jfr 
Wright-Palmén 1. c ). I Porkalatrakten har man meddelat 
mig, att enstaka skarfvar ses där jämväl sommartid utan att 
de häcka. 
* 
Beträffande de olika geografiska formerna af storskarfvar 
särskiljer Hartert (Die Vögel der paläarkt. Fauna H. XI—XII 
S. 1387 f.) mellan två former Phalacrocorax carbo carbo (L.) 
och Phalacrocorax carbo subcormoranus (Brehm). Den förra 
skall utmärka sig genom större och starkare näbb, 62—82 mm., 
och djupt biåsvart nästan purpurblå glänsande fjäderskrud, 
medan subcormoranus skall ha en näbb af 65—70 mm. och 
»blågrönaktigt svart» skrud (hufvud, hals och nacke, rygg, 
öfvergump, öfre stjärttäckare samt undre sida hos fullvuxna). 
Här är inte rum för ett närmare ingående på färgerna. Men 
måhända intressera de mätningar af Zoologiska museets i 
Hälsingfors skarfvar, som jag företagit särskildt för att få näbb¬ 
måtten. Jag skall förteckna dem jämte korta notiser om 
