248 
FAUNA OCH FLORA 
på Grönland, Island, Färöarna, vid Norges kust och vidare 
österut ända till Kolahalfön, i Skottland med öar, Irland och 
England (också den mindre förekommer där, dock icke häc¬ 
kande). Denna form skall häcka på klippor. — Den mindre 
bebor Mellan- och Sydeuropa till Holland och Östersjöprovin¬ 
serna, Sydöstra Europa, tidigare Danmark och södra Sverige 
till Blekinge (jfr ofvan). Denna form häckar företrädesvis 
inuti landet kolonivis i träd, på buskar, t. o. m. i vass. 
Frågan om det är nödigt att uppdela storskarfvarna i två 
geografiska former behöfver här inte dryftas. Hvad vi veta är, 
att det är den största formen som häckade i Kola, sannolikt 
ock i Ladoga. Den vagabonderar dessutom vida omkring i 
Finlands bygder. Därtill hafva vi den mindre formen som 
strykfågel vid våra kuster och äfven inne i landet. Det ser 
nästan ut, som skulle Åland utgöra en mötesplats mellan de 
norrifrån kommande större skarfvarna och de söderifrån sträc¬ 
kande mellanskarfvarna. Därifrån göra de utflykter i vår skär¬ 
gård norr- och österut och hamna stundom i inlandet. Dess¬ 
utom kommer den större formen in i Finska viken öfver Ka¬ 
relska näset. Båda formerna äro ungefär lika ofta anträf¬ 
fade här. 
* 
I fråga om skarfvens läte kan jag meddela endast hvad jag 
hört i Högholmens djurgård. Det var en argsint 'fågel jag 
lyssnade på. Den satt orörlig i upprätt ställning. Närmade 
man sig den, högg den efter en utan att förlora eller ändra 
fotfäste och grymtade fram oartikulerade, snörflande kwo- 
kwo-kwou, kwo-kwo-kwo-kwou enligt ett stigande schema 
— — — — “ men äfven , —. Den höll på 
att storkna, så lät det, då den utstötte det obehagliga lätet. 
Skarfven skall hafva också en snurrande flykt (jfr Floericke 
Taschenbuch s. 223 och Vogelbuch s. 446). De skarfvar jag 
sett flyga flögo med höga, inte alltför snabba vingslag, med 
framsträckt hals och fötterna sträckta bakåt. Så flyga också 
tordmularna stundom t. o. m. med långsamma vingslag, stun- 
