OM STORSKARFVEN (PHALACROCORAX CARBO L.) 249 
dom åter surra de fram som mekaniska flyginstrument. Skarf- 
ven skall t. o. m. kunna segla på spända vingar enligt hvad 
en iakttagare berättat mig. 
Tillägg. 
Sedan ofvanstående nedskrefs, har jag blifvit uppmärksam- 
gjord på en intressant utredning i denna tidskrift af prof. 
Einar Lönnberg: Hvad bör förstås med mellanskarfven Phala- 
crocorax carbo medias Sv. Nilsson (jfr F. Fl. 1915 pag. 115f.). 
Artikeln är alltför märkelig för att här kunna förbigås. Prof. 
Lönnberg har däri framhållit skillnaden mellan de båda for¬ 
merna, af hvilka den mindre rätteligen bör kallas arboreus 
Brehm (ej subcormoranus, som Hartert benämner den). Han 
anser vidare, att denna mindre skarfform, trots den betydliga 
variationen hos båda, är en särskild ras, »mindre och gracilare, 
grönare och med annan biologi och utbredning». 
Professor Lönnberg har i bref meddelat mig, att hans 
uppfattning är den, att de skarfvar, som stryka omkring i 
Östersjön nu, tillhöra den större rasen. 
Att sålunda jämväl de af mig till den mindre storleks- 
gruppen hänförda exemplaren skulle, trots näbbens mindre 
dimensioner, tillhöra den större rasen, kunde enligt prof. Lönn¬ 
berg möjligen förklaras därmed, att de äro ungfåglar (endast 
två med svart buk tillhöra den mindre storleksgruppen). 
»Variationen hos dessa fåglar är ju mycket stor», skrifver 
prof. L., »och då det gäller fåglar, som häcka så långt norrut 
som vid Kolas kust, torde det kunna vara möjligt att utveck¬ 
lingen till flygfärdighet på grund af de korta somrarna måste 
påskyndas, så att den uppnås, innan fåglarna nå artens verk¬ 
liga genomsnittsstorlek.» Denna torde i vissa fall kunna nås 
senare, i andra åter kunna de nödvuxna exemplaren stanna i 
växten. Prof. L. tror sig ha sett sådant i analoga fall med 
andra arter. 
Vare sig härmed huru som helst, de af mig uppmätta 
fågelnäbbarna uppnå i anmärkningsvärdt många fall inte de 
