— 37 — 
er dens hanner organisert under like livsvilkaar. Hvor paa 
den anden side livsvilkaarene begunstiger hermafroditenes 
krydsbefrugtning, vil derimot alle høiere utviklede former ha 
kastet bort hannen helt. 
Særlig klart synes Scalpellidenes gren at bekræfte denne 
teori. Naar vi paa basis av skeletforholdene og skeletutvik- 
lingen opkonstruerer denne families genealogiske linjer og 
studerer hannens forhold, finder vi at de mest pimitive sleg- 
ter i virkeligheten har beholdt relativt høit organiserte 
hanner, selv om flere av artene har smaa komplementær- 
Fig. 3. Calantica Mortenseni fra New Zealandske farvand. 
h dverghanner. 
hanner paa de hermafroditiske store individer. Disse slegter, 
Calantica (fig. 3) og Smilium, har enkeltvis optrædende, indi- 
vidfattige arter og krydsbefrugtningen er for hermafroditenes 
vedkommende en ren tilfældighet, saa de har maattet beholde 
sine hanner i reserve, hvor der overhodet er hermafroditisme 
tilstede. Det samme forhold er almindelig at finde hos mange 
Scaipellum-&xiex\ slegten Scalpellam (fig 4) danner det 
næste trin paa den direkte, centrale utviklingslinje fra de to 
nævnte, varmekjære slegter, som maa ansees som de mest 
primitive av Scalpelliderne. Men hos Scalpellum kastes ofte 
hannen helt bort, især da hos arter, hvis individer lever mere 
selskabelig og som altsaa har chanser for en krydsbefrugt¬ 
ning ogsaa som fastsittende hermafroditer; hvor hannene er 
bevaret inden denne slegt, er de meget sterkere reducert i 
bygning end hos Smilium og Calantica og helt uten skeiet. 
