— 49 — 
Men kommer ungen, før den er moden til at foreta ned- 
flyvningen, for langt ut paa kanten av avsatsen, er en av 
forældrene straks tilstede for varsomt tugtende med nebbet at 
drive den tilbake paa sin plads. 
Men dag efter dag, eftersom kræftene vokser, vover 
ungen sig længere ut paa avsatsen. Og saa kommer endelig 
det øieblik, da den staar ytterst paa randen for at sætte ut 
fra fj eldet. Den ene av forældrene er altid tilstede ved en 
saadan leilighet og saavel ungen som den gamle fugl er 
kjendelig nervøse i denne alvorsfulde stund. 
Saa spænder ungen sine smaa vinger helt ut, sætter 
føttene mot kanten av avsatsen og med a åpent vindfang 
— som en bitteliten flyvemaskine — styrer den gjennem luften 
ned i havet, dykker og er borte med det samme. Som et lyn 
er den gamle fugl ved siden av den i luften saa at begge 
dykker i sjøen paa en gang. 
Om et øieblik er de igjen side om side oppe paa vand- 
flaten. 
Da utløser glæden sig i fuldeste maal og her foregaar 
nu en livets lek, som man ikke ser mere utpræget mellem andre 
fuglearter: En jubelutfoldelse i kapsvømning og hurtigdyk- 
ning, baaret av den varmeste fryd. 
Men dette varer kort. Her er farlig at opholde sig, for 
ingen vet hvor svartbaken og anden rovfugl færdes. Om et 
par minutter ror de med strømmen, som sætter tilhavs, side 
om side, tæt ind til hinanden, som om de aldrig vilde skilles 
mere. 
Det er især mot aften at fuglen forlater berget — for 
at redde ungerne fra rovfugl. Den vælger da det tidspunkt, 
hvor strømmen sætter ut fra landet for at kunne være saa 
langt tilhavs som mulig, naar dagen igjen gryr. 
Paa denne maate drager ungerne litt efter litt avsted. 
Afsatsene tømmes aften efter aften og snart staar berget 
igjen vinterlig øde, mens de tause malemukker (havhester)' 
paa sin lydløse flugt som spøkelsesfugler færdes tilbake langs 
fjeldvæggen. 
4 
