— 51 — 
vældige uveir og kulde. Oslobispen kunde ride paa isen helt 
over til Jylland. Denne fimbulvinter i det smaa har sat spor 
i vor historie«. For fuldstændighets skyld og til bedre forstaa- 
else av fænomenet kunde været tilføiet at vinteren 1046—1047 
var »en stor frostvinter, da ulvene sprang over isen mellem 
Norge og Danmark«, og at ved juletider 1657—58 indtraf 
en saa sterk kulde, at noget lignende ikke hadde været kjendt 
i mands minde; de danske belter frøs til, og i slutningen av 
januar og begyndelsen av februar utførte Karl Gustav 
og W r a n g e 1 det i krigshistorien enestaaende dristige fore¬ 
tagende at føre sin hær over paa isen. 
Ved en tidligere anledning (Naturen 1905, pag. 361 flg.) 1 
har jeg søkt under en noget videre synsvinkel at sammenstille 
endel av de hithørende fænomener og forhold i »Spredte be¬ 
merkninger om klimatveksling« som saa avsluttedes med føl¬ 
gende: »I det foregaaende har vi nu set endel eksempler 
paa, hvorledes disse klimatvekslinger øver sin indflydelse paa 
forskjellige meteorologiske, hydrografiske og glaciologiske for¬ 
hold, ja endog paa nationaløkonomiske; ofte har de ogsaa 
grepet ind i vor politiske historie og sat sine merker i vor 
krigshistorie« (side 372). 
Vi har en række forskere som har interessert sig for denne 
side av vor historie — først blandt disse staar to trøndere, 
Gerhard Schøning og konservator Nordgaard. 
Den førstnævnte offentliggjorde i det første bind av »Det 
trondhjemske selskaps skrifter« (1761) en »Kort Beretning 
om endeel Uaar og Misvext«, og her finder man bl. a. føl¬ 
gende: »Naar store uaar her i landet ere indfaldne, ere der 
gierne tre paa rad fulgte efter hinanden, skiønt ellers et og 
andet misligt aar kan være kommet ind imellem, som dog ikke 
kan regnes blandt de store uaar. Af dette slags vare f. e. de 
tre aaringer 1740, 41, 42; saadanne og de tre 1695, 96, 97; 
ligeledes 1685, 86, 87; af samme beskaffenhed 1632, 33, 34; 
og. ei heller anderledes 1600, 1601 og 1602«. Men det uten 
sammenligning vigtigste er dog N o r d g a a r d’s »Aarin- 
gerne i Trøndelag« (1920). Aaringerne passerer her revue 
helt fra samlingsaaret 872 helt op til utgivelsesaaret, og for, 
at bruke forfatterens egne ord »søker vi imidlertid at trænge 
