118 — 
rognen opbevares nu i museets samling. Et tversnit ca. 0.5 m. 
over rothalsen viser 92 å 93 aarringer; herved er imidlertid 
at merke at partiet nærmest rundt marven er bortraadnet, 
saa de inderste aarringer ikke kan tælles. Rognens alder har 
dog neppe været mere end høist ca. 96 å 97 aar. 
Flogrognen omtales utførlig av Schiibeler i 1888 
(Virid. norv., Bd. 2, s. 473—474). Dens stamme maalte den- 
gang ved roten 20.9 cm. i tvermaal, og rognen var 15 meter 
høi. Schiibeler meddeler at rognen allerede »for henved 40 
aar siden«, altsaa omkring 1850, saa ut til at ville sprænge 
lindestammen, og at der derfor blev anbragt jernbaand om 
lindens to hovedgrener. For at skaffe lys til rognen blev i 
1877 lindens top sterkt beskaaret. 
Schiibeler omtaler denne flogrogn som den største 
han kjendte i Norge. Nogen større flogrogn er neppe heller 
senere paatruffet her i landet, men derimot har jeg nok ad¬ 
skillige steder paa Vestlandet set saadanne som nærmer sig 
den i størrelse. Og de epifytiske bjerketrær paa den store, 
nu fredede, ek paa Aadland i Samnanger (jfr. »Naturen« 
1912, s. 253—256) har tykkere stamme. Overhodet er kli- 
matet her ved Norges vestkyst usedvanlig gunstig for at trær 
skal kunne trives som epifyter oppe i kronen av andre trær 
og her opnaa betydelige dimensioner. 
Ogsaa oppe i kløften mellem de to hovedgrener paa det 
andet lindetræ ved Stiftsgaarden har der if. S c h ii b e 1 e r 
tidligere vokset en flogrogn. Men denne var gaat ut allerede 
»flere Aar« før han utgav sin beretning i 1888. 
For værdifulde oplysninger, som jeg har gjort bruk av 
i ovenstaaende fremstilling, vil jeg faa bringe konservator 
E. F e x o w, bygartner Rosenkilde og bibliotekar A. M. 
Wiesener min bedste tak. 
