— 152 — 
(tabel 1), at elektronene i det første skal er monokvantisk, at 
de i 2det skals begge lag er dikvantisk o. s. v. Det er av 
interesse at B o r n og L a n d é, ut fra helt andre beviser 
har trukket den slutning, at de ytterste elektroner i klor¬ 
atomet (2det skals 2det lag) er dikvantisk og ikke trikvantisk, 
slik som man først antok. 
Den foran fremsatte teori om anordningen av elektro¬ 
nene i atomet forklarer de almindelige egenskaper i hele det 
periodiske system, og især gjør den paa en udmerket maate 
rede for beliggenheten av og egenskapene hos den saakaldte 
ottende gruppe og de sjeldne jordalkalier. Den er ogsaa 
istand til at bringe forbindelse mellem elementenes magne¬ 
tiske egenskaper. 
La os nu se hvordan denne atomstrukturteori kan for¬ 
klare de kemiske valensfænomener. Det fremtrædende træk 
ved teorien er at der er visse elektrongrupper, slik som parret 
i det første skal og octeten i det andet, som besitter en 
bemerkelsesværdig stabilitet. De atomer i hvilke alle elektro¬ 
ner indgaar i slike stabile grupper (t. eks. de ædle gasarter) 
vil ikke ha nogen tendens til at forandre anordningen av sine 
elektroner og vil saaledes ikke undergaa kemiske forandrin¬ 
ger. La os imidlertid anta at vi bringer sammen et atom 
fluor (N = 9) 1 ) og et atom natrium (N = 11). Der kræves 
10 elektroner til det stabile par i det første skal og til octeten 
i det første skal og octeten i det andet, som besidder en 
atomet en elektron mere end der kræves for at gi denne sta¬ 
bile struktur mens fluoratomet har en elektron for litet. Det 
er da indlysende at det overskytende elektron hos natrium- 
atomet maa gaa faldstændig over til fluor-atomet. Dette gir 
natriumatomet en enkelt positiv ladning, mens fluor-atomet 
blir negativt ladet. Hvis de to ladede atomer eller ioner 2 ) 
1 ) Vi vil betegne et elements atomnummer med N. 
-) Det er bekvemt og det har været sedvane hos mange fysi¬ 
kere at tale om et ladet atom eller molekyl som et ion, uten hensyn 
til om partikelen er eller ikke er istand til at vandre under ind- 
flydelsen av et elektrisk felt. Forfatteren har brukt uttrykket paa 
denne maate i sine sidste publikationer. Denne fremgangsmaate synes 
mange fysiko-kemikere meget litet om og er istand til at bli mis- 
forstaat av dem. Ikke desto mindre synes det mig rimelig, især set 
