■ 165 — 
Han kunde om nogen betegne sig selv som en større ven av 
sandheten end av Plato. 
Ut fra denne erobrertrang var det han underla sig ikke 
bare alle landes, men ogsaa alle tiders arkeologi. Han har 
skrevet like godt om de ældste istidsstenaldersredskaper som 
om jernbanevognenes typologi. Kanske den underligste gaa- 
den ved dette hans virke er, at han, trods dette stof som ser 
saa løierlig smaat ut —- pilespisser, økser, sikkerhetsnaaler — 
at dette stof allikevel under hans hænder har faat plass i et 
syn av store dimensioner. Det finder neppe i denne hense¬ 
ende et skjønnere monument over Oscar Montelius end hans 
ungdomsarbeide »Om tidsbeståmning inom bronsåldern med 
sårskildt afseende på Skandinavien« (1885). Det er et byg- 
verk av rene ædle former, et modent genis skjønneste verk, 
og en tidsalders videnskabelige program. Her taler oldsakene 
sit levende sprog, her er intet fossilt, intet skematisk, det er 
oldtiden levendegjort i videnskap. 
At tegne Oscar Montelius’ biografi i en kronologisk orden 
vilde være litet træffende. Hans aand gjennemgik ingen 
ændring eller utvikling. Han var fra første stund den samme 
lykkelige begavelse som han blev til sit sidste aandedrag. 
Hans livsverk var en uavladelig nyrydning, en flytning av 
de samme kræfter, den samme intensitet, den samme maal- 
bevissthet fra et til et andet omraade, for at bringe det alt¬ 
sammen under samme plog. 
Han traadte frem i 1869 med doktorarbeidet »Från Jern- 
åldern«. Student fra 1861 hadde han fra 1863 en liten assi- 
stentpost ved Nationalmuseet i Stockholm, hvor han siden 
tilbragte sit hele liv. Fra 1868 var han amanuensis og fra 
1888 første amanuens med titel av professor og forelæsnings- 
pligt. Først i 1907 blev han riksantikvar efter sin gamle ven 
Hildebrand og gik i 1903 av for aldersgrænsen. Sit 
arbeidsrum paa museet beholdt han helt tilslut og 17. oktober 
ihøst holdt han sin sidste forelæsning før han gik tilsengs. 
Statens Historiska Museum blev hans tumleplads, skjønt 
det praktiske museumsarbeide stod ham mere fjernt. Men 
oldsakene var hans venner og bekjendte, de blev levende ved 
hans omgang med dem, — alle vil huske det som gik med 
ham i museet, og han gik med alle, stor og liten, mægtig og 
