Carl Lumholtz. 
Av O. Solberg. 
Hos dem, der nogengang saa den spænstige mand med 
det vakre ansigt, brunet i tropernes glød, og hørte hans klang- 
Mde røst fortælle om eventyrlige oplevelser, hos dem vil 
navnet vække minder. Endnu mere hos dem, der har fulgt 
ham i hvad han skrev. Det kunde hænde, at han efter aare- 
lange fravær fra hjemlandet ikke fandt sig helt tilrette i sit 
morsmaal, naar han stod overfor en stor kreds av tilhørere. 
Men i sine bøker er han sig selv, utvungen i sit eget elsk- 
værdige, rolige lune. 
Opdagelsesreisende — ja, han var en opdagelses- 
reisende med gaver for sin gjerning som faa. Allerede den 
lange række av nye artsbetegnelser, som hans studier i vild- 
rnarken har skjænket faglitteraturen, vidner klart om, at 
hans skridt lededes av pionerens længsel mot det ukjendte. 
Men grundtonen i hans væsen træffes vel bedre, naar det 
siges, at han var en naturdyrker. Det var han alle sine dage. 
Og intet gjorde ham meddelsom i samme grad som natur- 
indtryk. »Naar den tropiske sol med sit fulde, klare dagslys 
rinder over kratskovens dugdryppende trær, medens den au- 
straliske paradisfugl ordner sine pragtfulde fjære i dens 
første straaler, og hele naturen vaagner til et liv, som kan 
tænkes, men ikke beskrives, er man kun bedrøvet over at 
være alene om at beundre al denne skjønhed«. Saa lød hans 
avskedshilsen til Herbert river i den hete nordaustralske 
ds jungel efter maaneders savn og anstrengelser blandt egnens 
ugjestfrie sorte. Stemning og farve la sig over hans ord, naar 
han kunde tegne et landskap eller et skoginteriør, som tiltalte 
hans sind. Sierra Madres tindrende vinterdag, den ameri¬ 
kanske ørkens sælsomme verden lever under hans pen. 
13 
