dommelige linje, som siden ikke blev brudt. Aldrig lot han sig 
binde av fast ansættelse. Han ophørte vistnok ikke nogensinde 
— saa sa han ogsaa selv — at føle sig som norsk, og saa 
han paa sin vei stykker av frisk, frodig natur, faldt der ham 
saa let i pennen billeder, som han hentet fra sine erindringer 
om sommeren paa fjeldet i sit hjemland, naar han vilde under¬ 
streke, hvad han følte, ved en sammenligning. At hans mor 
levet, til han selv begyndte at ældes, og ventet paa hans besøk 
i hjemmet paa Lillehammer med a årvisse mellemrum, var dog 
uten tvil det, som sterkest knyttet ham til Norge. For den store 
verden blev efterhaanden hans fædreland. Amerika, Staterne, 
New York holdt han kanske mest av, der arbeidet han bedst. 
Etsteds gripes han nok slik av motsætningen mellem livet 
under a apen himmel, langt fra civilisationen, og den inde- 
stængte bytilværelse, at han utbryder: for enhver pris ikke 
New York! Det var en kveldstund nede ved den mexikanske 
grænse i de forlatte egne nord for den kaliforniske golf; han 
var kommet bort fra sine følgesvende, to indianere, og hadde 
sat sig for at hvile paa en arroyoskraaning. 
Ørkenens korte vaar med dens overvældende blomsterfylde 
hadde kastet sine farver over det ellers graa, strittende krat, 
chuparoser og encelier skinnet i rødt og gult fra tusener av 
blomster. Rimelig nok, at omgivelserne gjorde indtryk paa 
ham. »Jeg synes ørkenen straaler av oplivende velvilje«, sier 
han; »dens herlige luft og gavmilde solskin, dens haardføre, 
sundt utseende planter og trær med sin rigdom av blomster 
indgir mot. En føler sig i overensstemmelse med naturen, og 
den store stilhet gjør saa godt. Kunde jeg utse mig et sted, 
hvor jeg helst vilde dø, maatte mit valg falde paa slikt et sted. 
Jeg haaper i det mindste, at det ikke maa bli min skjæbne at 
gaa bort i New York, hvor jeg let kunde bli balsamert, før jeg 
var død, og hvor det koster saa meget at dø, at det kunde hænde, 
jeg ikke efterlot mig nok til at bestride utgifterne ved en be¬ 
gravelse med«. 
Det skulde netop komme omtrent saadan, som han i dette 
ensomme øieblik ikke ønsket sig det. Men jeg tror allikevel, 
at hans utbrud blev baaret frem av en flygtig stemning. 
Han skyldte New York uendelig meget, av hans forbindelse 
med denne by spiret det værdifuldeste i hans virksomhet, der 
fandt han støtte og forstaaelse for sit arbeide og mange venner. 
