— 347 — 
Det som for os her er hovedinteressen ved disse i sandhet 
glimrende undersøkelser over non-disjunction er det forhold, 
at de bringer et eksakt og avgjørende bevis for, at et bestemt 
kromosom, X-kromosomet, er en bærer av de kjønsbundne arve- 
faktorer. Først forutsier man paa basis av eksperimenter 
med en række kjønsbundne gener, at de og de bestemte indi- 
vider maa ha et X-kromosom eller et Y-kromosom formeget, 
og saa paaviser man ved mikroskopets hjælp, at forutsigelsen 
slaar til. Dette er et bevis, som fuldt holder maal med de 
bedste vi raader over inden naturvidenskapen. 
Imidlertid hadde M o r g a n’s egne eksperimenter alle¬ 
rede forlængst bragt en hel serie nye resultater, som alle lot 
sig forklare ut fra hypotesen om kromosomene som arvens 
bærere. Ikke mindst gjælder dette de indgaaende studier av 
koblingsfænomenene. Naar vi i den følgende undersøkelse 
av disse tar vort utgangspunkt i de kjønsbundne mutationers 
forhold, er grunden den, at nedarvningen av kjønnet selv 
her paa en maate er os en veiviser under tydningen av for¬ 
søksresultatene. Desuten er jo, som vi netop har set, beviset 
bragt for at de kjønsbundne faktorer virkelig har sin plads 
i kjønskromosomet, saa vi her har fast grund under føtterne. 
Det spørsmaal, som da reiser sig, er følgende: Hvordan 
er det indbyrdes forhold mellem arvefaktorer, som har sin 
plads i et og samme kromosom. 
En meget benyttet stamkultur av Drosophila er homo- 
zygot for de to recessive kjønsbundne mutationer gul legems- 
farve og hvite øine. Krydser man en slik gul hvitøiet hun til 
en vild-type, altsaa brun rødøiet han, blir alle dens sønner 
gule med hvite øiner; de faar jo sit X-kromosom med de to 
gener fra sin mor, og Y-et hindrer, som vi har set, ikke disse 
i fr it at utfolde sin virkning (fig. 14). Døtrene derimot mottar 
et X-kromosom med de to recessive gener fra moren, men 
samtidig mottar de fra faren et X-kromosom nummer to med 
de dominerende normale allelomorfer. De blir følgelig vild- 
type, brune rødøiede. Krydser vi nu en slik heterozygot F, 
hun til en gul hvitøiet bror, skulde vi vente, at de to gener, 
som jo begge ligger i det moderlige X-kromosom, skulde holde 
sammen under nedarvningen. Vi skulde derfor tro, at halv¬ 
delen av døtrene i denne krydsning skulde bli homozygote for 
