Nyare undersokningar ofver några af månniskans 
inåifsmaskar och deras infektionsvågar. 
Af 
Teodor Odhner 
(Installationsforelåsning den 14 dec. 1914) 
De senaste 15 till 20 årens forskning ofver månniskans 
djuriska parasiter kånnetecknas som bekant i fråmsta rum¬ 
mel af de oerhorda landvinningar, som vår kunskap om 
de encelliga (protozoerna) bland dem lyckats gora. Ross’ 
beromda upptåckt af år 1898, att fåglarnes malariaparasit 
ofverfores genom myggor och dårvid forst i myggan måste 
genomgå den ena hålften af sin utvecklingscykel, gaf signalen 
sårskildt under de nårmast foljande 5 — 6 åren till en formlig 
tåflan mellan protozoforskarne att framtrånga vidare i den 
utpekade riktningen. Slag i slag foljde den ena upptåckten 
på den andra. Månniskans olika malariaformer, den afrikanska 
somnsjukan, den indiska kalaazar, den orientaliska boldsjukan, 
for att nu icke tala om ett stort antal liusdjursjukdomar, ha 
efter hvarandra till sin aetiologi afslojats som protozosjukdomar, 
dår blodsugande insekter tjånstgora som smittoofverforare; detta 
sistnåmnda har också fastslagits for amerikanska gula febern, 
fast man dår ånnu ej lyckats få sikte på sjålfva parasiten. Det 
blef hårvid allt mera klart, att de varmare låndernas smitto- 
samma sjukdomar i ofvervågande grad fororsakas af parasi- 
tiska protozoer, medan de hos oss dominerande bakteriesjuk- 
domarna dår tråda i bakgrunden. Kronan på alla dessa 
forskningsresultat sattes slutligen af den tidigt bortgångne 
geniale tysken Schaudinn genom upptåckten af den så 
långe forgåfves efterforskade syfilis-mikroben, den beryktade 
Spirochæte pailida, tillhorande en sannolikt på grånsen till 
bakterierna stående protozogrupp. Alla dessa i teoretiskt 
som praktiskt afseende lika betydelsefulla upptåckter, genom 
hvilka studiet af de till djurriket horande encelliga parasi- 
7 
