194 
— 98 
terna nåstan i lika hog grad som tidigare studiet af bak- 
terierna svallt ut till en hel egen vetenskap for sig, alla 
dessa upptåckter, sager jag, ha måhanda varit agnade att 
i någon mån undanskymma att åfven i fråga om månniskans 
flercelliga djurparasiter, d. v. s. i framsta rummet inålfs- 
maskarna, under de bagge sista decennierna viktiga forsknings¬ 
resultat blifvit vunna, som kasta nytt ljus ofver infektions- 
vagarne for flera af de viktigaste bland dem. Att i kort¬ 
het ge en ofversikt af de mera framtradande bland dessa 
resultat har jag satt som uppgift for min installationsfore- 
låsning. 
Det ar tvanne af manniskans farligare inalfsmaskar, som 
på senare tid framfor andra stått i forgrunden for det veten- 
skapliga intresset och hvar for sig gifvit upphof till en nastan 
oofverskådlig literatur: den i tunntarmen lefvande trådmasken 
(nematoden), Ankylostomum duodenale och blodparasiten 
Bilharzia hæmatobia , horande till sugmaskarnas eller trema- 
todernas klass. 
Ankylostomum duodenale år en liten, 10—13 mm. lång 
och V 2 mm. tjock, trind mask, hvilken suger sig fast vid 
tunntarmens slemhinna och om den forefinnes i något våsent- 
ligare antal, fororsakar en allt långre gående anemi, som 
vanligen har en mer smygande utveckling, men i sållsyntare 
fall kan forlopa rapidt och sluta med doden. Tidigare fore- 
stållde man sig Ankylostomum som en ren blodsugare, som 
med hjalp af de i sin munhåla sittande kitin-tånderna stack 
hål på blodkårlen i tarmvåggen och sedan som en igel sog 
i sig blodet. Nyare undersokningar ge emellertid vid handen, 
att slemhinnan sjålf torde utgora maskens egentliga nåring; 
denne åter sig in i slemhinnan och, når den då tillfålligtvis 
stoter på ett blodkårl, brister dettas vågg och en af de karak- 
teristiska små blodutgjutningarne uppstår omkring masken, 
hvarvid naturligtvis också en del blod kan rinna in i maskens 
tarm. Når masken sedan så att såga betat af tarmepitelet 
på en viss flåck, våxlar den plats. Mycket talar for att det 
som framkallar anemin mindre år sjålfva den direkta blod- 
forlusten, hvilken i många fall af t. o. m. hoggradig anemi 
visat sig vara ganska obetydlig, ån fastmer en afsondring 
från parasitens sida af ett blodupplosande gift. Tått vid basen 
af hvar sin tand mynna två våldiga kortlar (fig. 1. Gl. ceph.) 
