206 
— 110 
sitt arbete, trampa forst i tjåra och sen i sand for att på så 
vis skaffa dem ett slags skyddande holje om fotterna. 
Då det alltså stoter på praktiskt nåstan oofvervinneliga 
svårigheter att afhålla Ankylostomum-larverna från liuden, 
måste man i stållet koncentrera sina anstrångningar på att for¬ 
hindra, att de ofver hufvud bli spridda omkring. Detta kan ske 
for det forstå genom att bygga ordentligt murade aftråden 
helst på torra stallen, men då ej heller detta hvarken i tropi- 
kerna eller i grufvor kan i allmånhet praktiskt genomforas, 
måste man begagna sig af den låtthet, hvarmed masken med 
hjalp af vissa medel låter fordrifva sig. Genom systematiska 
undersokningar i stor skala af alla personer i smittade trakter 
och dårpå foljande behandling med maskfordrifvande medel af 
alla, som visat sig smittade, har man redan lyckats på åtskilliga 
stallen inom loppet af ett antal år nåstan fullståndigt utrota 
Ankylostomum. I flere belgiska grufvor har man t. ex. på 10 
år lyckats sanka procenten sjuka bland arbetarna från 50 och 
60 % till blott ett par %, ja ibland rent af till 0 %. Man 
kan sålunda på god grund hysa forhoppning, att det med tiden 
skall lyckas at hålla Ankylostomum inom sådana grånser, att 
dess betydelse som sjukdomsalstrare blir tåmligen minimal. 
Hårmed kommer då ett viktigt steg gentemot tropikernas 
sanering att vara taget. 
Om det sålunda lyckats att under de senaste 15 åren i allt 
våsentligt losa de zoologiska problem, som knyta sig till 
Ankylostomum-anemien, så har forskningen i stållet hittills 
måst stanna på halfva vågen i fråga om den andra inålfsmask, 
som jag i bor jan af min forelåsning betecknade som på senare 
tid sårskildt omhuldad af det vetenskapliga intresset, nåmligen 
Bilharzia haemalobia , en 12-20 mm. lång mask af trematoder- 
nas klass, som har sin hemvist i månniskans blodkårlsystem. 
Den visar sig forst i lefvern for att sedan genom portådern 
vandra emot blodstrommen foretrådesvis in i de finare forgre- 
ningarna af venerna i blåsans och åndtarmens våggar. Hår 
lågger den sina ågg, hvilkas skal i ena åndan år utdraget i en 
liten spetsig tagg. Aggen kunna i regeln ej foras bort med 
blodet till andra delar af kroppen, emedan maskarna sjålfva 
fullståndigt stoppa till de fina vener, i hvilka de framtrångt, 
utan de bli i stållet vid de ifrågavarande organens kontrak- 
